28 Karl Pettersen. 
dog være mulighed for at trinfladen selv var afsat i ophobede 
alluvialmasser. I saa tilfælde vilde man her have for sig 
ikke en strandlinje men et terrassetrin, idet alluvialmasser i 
strandbeltet har samlet sig op mod afhænget af en ældre 
bergvæg, der vistnok under terrassedannelsen har været ud- 
sat for brændingernes bryden. Forsaavidt man her alene 
fæster sig ved forholdet efter den enkelte lokalitet, kan 
spørgsmaalet i saa henseende som nævnt ofte stille sig tvivl- 
somt nok. Imidlertid vil det ogsaa her ofte være anledning 
til at faa spørgsmaalet ret tilfredsstillende besvaret ved at 
undersøge strandlinjen gjennem en større længde. Viser det 
sig at den samme strandlinje under de vexlende forholde 
efter længdeløbet paa sine steder utvivlsomt er udpræget i 
fast berg, saa er der al grund til at udstrække dette forhold 
som gjeldende for den hele linje. 
De linjer, der i ovenstaaende fortegnelse ere betegnede 
som i fast berg indgravede strandlinjer, bære saaledes paa 
forskjellige steder efter kortere eller længere løb vidnesbyrd, 
der utvivlsomt pege i den retning. Som de mest typisk 
udprægede mellem disse kan særlig fremhæves den højere 
liggende linje mellem Grepstad og Mjelle, samt Ulfsneslinjen 
langs Ulfsfjorden. 
Dei fast berg udgravede strandlinjer ere iregelen stærkt 
udprægede. Paa sine steder træder dog den egentlige trin- 
flade (vejbanen) ganske tilbage og linjen selv er væsentlig 
betegnet enten ved en stejlt opstigende bergvæg (stødtrinet) - 
eller ogsaa ved den nedre kant af nedras, der gjennem lange 
strekninger spænder sig frem i horisontalt lob. Paa selve 
stedet kan linjen i saa tilfælde ofte være vanskelig nok at 
paavise, mens den derimod under heldig belysning i frastand 
tegner sig skarp og bestemt. 
Stødtrinets stejle til vertikale væg kan i højde variere — 
selv efter samme linje — ganske betydeligt. Medens højden 
paa sine steder kan gaa ned til 10° (3,1 m.) kan den paa 
