Terrasser og gamle strandlinjer. 3 
regelen kuns udfordres forholdsvis faa sigtninger. Men der- 
imod er der et par andre forholde, der i saa henseende kun- 
ne være at tillægge en mere væsentlig betydning. 
Det ene gjelder bestemmelsen af udgangspunktet fra ne- 
den af. Havstandslinjen er jo stadig vexlende og en midlere 
havstandslinje er 1 og for sig ikke let at bestemme med mere 
absolut nøjagtighed. Efter de strøg, som her er gjenstand 
for behandling, er forskjellen mellem flod og ebbe i regelen 
at sætte til 2,3 m. (7à 8). Som udgangspunkt for maalingen 
er valgt linjen for almindelig flod (almindelig hojt-vande), — en 
linje der 1 regelen lader sig paavise ved nogenlunde bestemte 
kjendetegn. Nogen usikkerhed kan der vel nu og da have 
raadet i saa henseende. Men da jeg altid har været ledsa- 

get af en og samme medhjelper — en søvant fisker an- 
tages ikke nogen væsentlig fejl herfra at kunne have indsne- 
get sig med hensyn til de paa de forskjellige steder optræ- 
dende linjers indbyrdes højdeforhold. I den efterfølgende 
fremstilling ville linjernes højde over havfladen findes redu- 
cerede til midlere havstand ved tillæg af 1 m. til de gjen- 
nem nivellementet fundne højdebestemmelser. 
En anden vanskelighed beror paa at finde et absolut 
højdepunkt for trinfladerne. Disse danne i regelen sagte 
udad skraanende flader. Der ere to punkter inden disse, 
hvortil der i saa henseende nærmest kunde være grund til 
at fæste sig ved. Det ene er fodpunktet for det fra trinfla- 
dens indre kant opstigende stødtrin, det andet ligger i trin- 
fladens ytre kant, hvorfra det lavere stødtrin falder ned 
Skjønt denne kant, naar terrassesystemet sees i frastand, ofte 
fremtoner sig som en temmelig bestemt horisontal liggende 
linje, vil det paa selve aastedet oftest være forbundet med 
uovervindelige vanskeligheder nærmere at kunne paapege 
den. Et sikrere udgangspunkt her giver fodpunktet for det 
fra trinfladens indre kant opstigende stødtrin, og ved de 
gjorte maalinger er dette punkt derfor altid blevet valgt. 
