64 
Sammensætning maatte afgive et Hovedmomenitt for Plan- 
terne ved Valget af deres Voksested, ikke er rigtig. 
Vogeserne ere særdeles skovrige, og det ene store Skov- 
komplex støder saaledes op til det andet, at — for at 
anvende en Betegnelse, der fordum er brugt om Jylland — 
Egernet kan vandre. fra Schweiz til Rhinpreussen uden 
at berøre Jorden, naar det lægger Vejen over denne 
Bjergkjede. 
Af de ikke faa interessante Træk af Skovtræernes 
Naturhistorie, som jeg har havt Lejlighed til åt iagttage 
paa en to Maaneders Tour gjennem disse smukke 
Bjergskove, skal jeg tillade mig at meddele, hvad jeg har 
seet i Skovene omkring Hohwald, fordi dette forekommer 
mig mest oplysende for vor Undersøgelse. 
Vi træde ved en lille middelalderlig Kjøbstad, Andelau, 
fra Rhinsletten ind i en snæver Dal, Vallée d'Andelau, 
hvis Hovedretning, bortseet fra de mange mindre Sving- 
ninger, den foretager, gaaer lige fra Øst til Vest, og hvis 
Sidevægge altsaa vende mod N. og S. med Fældninger 
mod NO. og NV., SO. og SV. Straks ved Indtrædelsen 
forundres man over at finde tilvenstre en tæt mørk Ædel- 
granskov; dette Træ gaaer altsaa her helt ned til Slette- 
landet og er ikke, som i Jurabjergene, indskrænket til 
højere liggende Plateauer.  Tilhøjre i Dalens Munding 
findes et Krat af Ege og ægte Kastanier; det er, om 
end ikke plantet af Menneskene, saa dog fremkommet som 
Følge af Menneskenes Færd, og vi skulle derfor udelåde 
det af Betragtningerne over de øvrige Skove, der aldeles 
ere skabte af Naturen. Ege- og Kastanie-Lundene for- 
svinde dog snart, og nu optræder Ædelgranen ogsaa paa 
den højre Side af Dalen. Men, hvad der er højst for- 
underligt, hist og her findes ligesom tilfældigvis henkastet 
