82 
Tilknytningspunkt i en af Menneskeslægtens ældste histo- 
riske og religiøse Beretninger, i den mosaiske Skabelses=- 
historie, hvor det hedder: »Og Gud saa alt, hvad han 
havde skabt, og se, det var saare godt.« Men de gamle 
Beretninger, som Naturen selv har opbevaret i Jordens 
Skjød, og som de Naturforskere, vi kalde Geologer og 
Palæontologer, som ivrig have bestræbt sig for at ud- 
tyde for os, berette os noget andet. De have nemlig 
uimodsigelig vist, at den jordiske Natur i det hele 
lige saa vel som den mindste Skabning paa den har sin 
Tilblivelses- og Udviklingshistorie; at Fuldkommenheden 
ikke mindre i Naturen end i Menneskelivet maa efter- 
stræbes og tilkæmpes paa en lang Vej og kun efterhaanden 
kan opnaaes, og at det, som vi kalde Skabelse, saaledes 
ikke blot maa søges og erkjendes i Tingenes første Be- 
gyndelse, men gjennem hele deres Udviklingshistorie. 
Et rigtignok kun flygtigt Blik paa de mægtige Om- 
væltninger, som den levende Natur har været underkastet, 
skal føre os til Gjenstanden for nærværende Betragtning. 
Naar vi forbigaa vor Planets ældste Dannelseshistorie, 
Tidsrummet for de elementære Adskillelser, hvorved den 
faste Grund og Bund blev lagt for den følgende Udvik- 
ling, tilligemed den første dunkle Begyndelse til det 
organiske Liv, da fører Geologien os først til en Tid, i 
hvilken Jordens Overflade var et Hav med talrige flade 
Øer, et Hav, der var befolket med Straaledyr, Bløddyr 
og forunderlig pandsrede Fisk; Landet var bedækket med 
tykke Urskove af træagtige Bregner, Ulvefødder, Skav- 
græs og andre for største Delen blomsterløse Vækster, 
som sluttede sig til disse, men ere fremmede for vor 
nuværende Planteverden., Hine Øer havde overalt paa 
Jorden den samme Vegetation; en tropisk Yppighed 
