88 
selv over Have, naa til de fjerne Bjerge, til de stejle 
Vægge, paa hvilke de ofte sidde fast i de mest truende 
Stillinger? Alle Bestræbelser for at forklare deres Trans- 
port ved rivende Vandstrømme eller mægtige Dyndfloder, 
saaledes som Saussure og andre forsøgte, eller — som 
Deluc — ved voldsomme Gasexplosioner, der skulde 
have slynget Blokkene højt igjennem Luften, eller ved 
Drivis i store Søer, der fyldte Alpernes Dale, som Ven- 
turi først tænkte sig, have vist sig at være ganske 
umulige, og selv de nordiske Blokkes utvivlsomme Ud- 
bredelse ved svømmende Is over Havet fordrer endnu 
andre Forudsætninger. 
En Gemsejæger fra Wallis har først udtalt den 
eneste, tilfredsstillende Forklaring. Johann v. Char- 
pentier, Saltværksdirektør i Bex i Waadt, fortæller 
herom følgende: | . 
Da jeg i Åaret 1815 vendte tilbage fra de herlige 
Gletschere i Bagniendalen, overnattede jeg i Landsbyen 
Lourtier hos en Bjergboer ved Navn Perraudin, en 
lidenskabelig Gemsejæger. Vor Samtale drejede sig om 
Landets Ejendommeligheder, især om Gletscherne, som 
han mange Gange havde gjennemvandret og nøje kjendte. 
» Vore Gletschere,« sagde Perraudin til mig, »have tid- 
ligere havt en meget større. Udstrækning end nutildags. 
Vor hele Dal har været opfyldt af en uhyre Gletscher, 
som strakte sig lige til Martigny, hvilket de Klippeblokke 
bevise, som man finder i Omegnen af denne By, og som 
ere meget for store til, at Vandet kan have ført dem 
derhen.« Charpentier tilføjer i en Anmærkning, at 
Bjergboerne i andre Egne af Schweiz senere have ytret 
noget lignende til ham. 
