92 
Gletschernes. tidligere Udstrækning formaaer Venetz 
ikke nærmere at bestemme; han nøjes med at bemærke, 
at den taber sig i Tidernes Mørke. At det ligger langt 
bag vor Tid fremgaaer af den Omstændighed, at de 
Grushøje, som ere dannede af de gamle Gletschere, 
tildels i Mandsminde have været bedækkede med yppige 
Skove, hvis Fremkomst nødvendigvis maatte medtage et 
langt Tidsrum. 
Fra nu af hviler Udviklingen af den nye Lære til 
Aaret 1829. Kun i Goethes »Wilhelm Meister« finde 
vi fra denne Tid (1828) et Sted, som har Hensyn dertil. 
Forfatteren lader nogle lærde sidde sammen og afhandle 
de forskjellige Theorier om de erratiske Blokkes Trans- 
port. Til Slutning hedder det: »Tilsidst ville to eller 
tre stille Gjæster endog kalde et Tidsrum med frygtelig. 
Kulde tilhjælp og i Aanden se ligesom Rutschbaner, der 
vare dannede af Gletschere, som fra de højeste Bjerg- 
rygge sænkede sig dybt ned i Landet, og paa disse glatte 
Baner skulde svære Urstensmasser være blevne førte 
længere og længere bort. De skulde ved en indtrædende 
Tøperiode synke ned og .for evig være blevne liggende 
paa fremmed Jordbund. 
Man seer heraf, at Venetz's Anskuelser dog havde 
vakt nogen Opsigt i den lærde Verden, og at den store 
Digter paa en eller anden Maade havde faaet Kundskab 
derom. Dette synes i det mindste at være den rime- 
ligste Forklaring af Oprindelsen til dette Sted. 
Venetz stod i nøje Venskabsforbindelse med Char- 
pentier, om hvem der ovenfor har været Tale. Fælles 
Kjærlighed til Bjergene, til Plånte- og Dyreriget havde 
ført dem sammen. Ved et Møde i Foraaret 1829, saa- 
ledes fortæller Charpentier, havde denne hans Ven 
