97 
Hvad man i Almindelighed kalder Sne- og Isbjerge 
bestaaer, naar man betragter dem nøjere, af to væsenlig for- 
skjellige Dele. De Bjerghøjder, som findes ovenfor Grænd- 
sen for den evige Sne, ere, forsaavidt de ikke bestaa af 
stejle Klippemasser, paa hvilke Sneen ikke kan sætte sig 
fast, bedækkede af Sne, som aldrig forsvinder, men som 
ved afvekslende at tø og fryse paa Overfladen gaaer over i en 
kornet Tilstand, som i Schweiz kaldes Firn. Man finder 
den rigeligst i Fordybningerne mellem de højere Bjergrygge, 
de bekjendte Firnhave, og i de Kjedler, med hvilke Høj- 
"dalene for det meste begynde, og som paa Grund af 
deres Form undertiden kaldes Cirkus. I disse Kjedler 
bliver Sneen ligesom sammenfejet og aflejret i store 
Masser af Vinden. Under Trykket af de øverste Lag 
begynde de dybereliggende at give efter og ad den skraa 
Flade at bevæge sig nedad mod Dalen. Her ere Ud- 
gangspunkterne, Gletschernes Kilder; thi de have et lig- 
nende Udspring som Lavinerne, kun styrte de ikke ned 
med Stormens Hastighed, men glide fremad med en Lang- 
somhed, der unddrager sig den umiddelbare lagttagelse. 
Den kornede Firnsne forvandles saaledes ved gjentagne 
Gange at smelte og atter fryse mere og mere til sam- 
menhængende Is, som i Begyndelsen endnu er rig paa 
Luft, blæret og hvid; men i de nederste Dele af Glet- 
scheren bliver mere ensartet og gjennemsigtig som Glas, 
af en uforlignelig Renhed, og i Spalterne og Kløfterne 
viser hin vidunderlige asurblaa Farve, der spiller let 
i grønne, og som er bleven beundret og rost af alle 
Alpevandrere. Ofte udspringe mange Gletschere fra et 
Firnhav, idet de straaleformig løbe ud til forskjellige 
Sider og som lange Arme hænge ned i Dalene, i hvilke 
de ofte stige ned indtil 4000, ja selv 5000 Fod under 
Fjerde Række. III. i 
