118 
sat i Forbindelse med  Jævndøgnets Fremrykning; 
ja man gik endog tilbage til Solsystemets Stilling i 
Verdensrummet, idet man antog, at Solen paa sin Vej i 
hin Tid var traadt ind i en koldere Himmelregion. 
Lader os imidlertid overlade det til Fremtiden at 
opklare det Mørke, som hviler herover, og vende os til 
et andet Spørgsmaal. Naar var den Tid, da Gletcherne 
vare saa store, og hvor længe varede den? Ingeniøren 
Venetz kom allerede ved sine Undersøgelser til den 
Anskuelse, at den taber sig i Tidernes Nat, d. v. s., at 
den tilhører en. forhistorisk Tid; men betragtet fra Geo- 
logiens Standpunkt er den ikke desto mindre indtruffet i 
en meget sildig Periode. Den væsenlige Overensstemmelse 
mellem de fleste organiske Levninger, som man har erholdt 
fra Istiden, og det nu bestaaende Plante- og Dyreriges 
Organismer viser, at Istiden, geologisk betragtet, henhører 
til det Tidsrum, i hvis yngste Afsnit Menneskeslægtens 
Historie bevæger sig. Dersom vi kunde sige noget mere 
bestemt om, hvorlænge Istiden har varet, saa vilde vi 
tillige være komne nærmere til Løsningen af Spørgs- 
maalet om Længden af hele det nuværende Tidsrum af 
Jorddannelsen. 
Et er imidlertid vist: Til Dannelsen af hine 
uhyre Gletschere saa vel som til deres Tilbagetog 
behøvedes en meget lang Tid. Dette bliver saa meget 
mere indlysende, naår vi betænke, at ingen af Delene 
fortsattes regelmæssig og stadig, men at de bleve af- 
brudte af lange Tider, i hvilke de stode stille, hvilket, idet- 
mindste med Hensyn til Tilbagegangen, bevises af de 
mange og mægtige Endemoræner, som have holdt sig .til 
vore Tider. Tage vi endvidere Hensyn til den uover- 
skuelige og uudtømmelige Mængde Vandreblokke, som 
