126 
fylde Luften, er her en ukjendt Ting; fra Lyngtuerne 
lyder Hejloens klagende Piben, og stundom hører man 
de hæse Skrig af en eller anden Søfugl, som foretager 
Strejftog ind i disse ensomme Smaadale. Over dette i 
og for sig sørgelige Landskab hviler i Regelen en Himmel, 
som er ligesaa trist, med øsende Regn og dryssende 
Taage, og Søfuglenes klagende Skrig overdøves kun stun- 
dom af Stormenes Hvin mellem Fjeldene. Nede ved 
Havet er der mere Afveksling og Liv i Naturen. Her 
rulle Brændingerne som høje skumhvide Mure ind over 
Grundene eller brydes mod de stejle Klipper. Her gynge 
de klukkende Edderfugle med deres dunklædte Unger paa 
Bølgerne, og Maagerne ere ivrig ifærd med at fiske. Og 
inde ved Bugterne ligge de smaa Fiskerhuse og Baad- 
nøstene. 
Ovenfor sagdes, at Naturen i disse Egne lignede 
Højfjeldets. For Botanikeren er denne Lighed endnu 
mere slaaende. Ikke alene i Sulen, men overalt paa Vest- 
kysten langs det aabne Hav, er Plantedækket sammensat 
af omtrent de samme Arter som paa Fjeldene. De 
samme Planter, som paa Østlandet fra de lavere Egne 
stige længst op paa Fjeldene, gaa paa Vestkysten længst 
ud mod Havet, medens største Delen af de Arter, som 
østenfjelds kun findes i Lavlandene, mangle eller høre til 
de største Sjeldenheder i Kystegnene. Hertil kommer 
endvidere, at endel Arter, som i det østlige Norge kun 
tilhøre Fjeldene, i disse Kystegne forekomme lige nede 
ved Havet. Ligesom paa Fjeldene danne visse Lyug- 
arter, saasom den almindelige Lyng (Calluna vul- 
garis), Blaabær, Tytebær og Skindtryter (Vacci- 
nium Myrtillus, vitis idæa og uliginosum), Krækling 
(Empetrum nigrum) samt flere Græs- og Stararter Hoved- 
