160 
den ogsaa i store hule Træer. Ved at fange disse Dyr 
har jeg ofte havt Lejlighed til at se de Saar, som de bi- 
bragte mine Hunde paa Næsen, naar disse vilde gribe dem, 
eller mig selv paa Hænderne, og fundet at de ganske lig- 
nede dem paa de af Blodsugere bidte Heste. Biddet fore- 
gaaer med Lynets Hurtighed; selv om de kun synes at 
berøre Huden, mangler der straks et Stykke af den.  Der- 
for kunne de heller ikke bide sig fast, som alle andre 
Bladnæser gjøre, naar de blive fangne og i deres Vrede 
gribe en eller anden Gjenstand, som de kunne faa fat i 
med deres Tænder, og bolde den fast en lang Tid. — 
Sammen med denne Desmodus forekomme ogsaa andre 
Bladnæser, f. Ex. den store Vampyrus auritus, Sturnira 
lilium og to Glossophaga-Arter, men aldrig saa jeg paa 
Egnens Heste andre Saar end dem, de havde faaet af 
Desmoderne. Der er alligevel meget dunkelt i denne Blod- 
sugers Levevis; thi Antallet af de Saar, man træffer hos 
Heste og Muldyr, er meget ringe i Forhold til Antallet af 
Individer af D. rufus. Jeg har aldrig seet disse Saar paa 
Hornkvæget, hvis Hud synes at være for tyk dertil, men det 
er vel muligt, at ogsaa de angribes af Blodsugere i Mangel 
af Heste. Ved den tyske Koloni S. Cruz (i Prov. Rio Grande 
do Sul) var en Sandstenshule beboet af mindst 200 Individer af 
Desm. rufus, og tæt derved var der en omgjærdet Plads, 
hvor de næmest boende Kolonisters Heste og Okser græssede 
Dag og Nat. Uagtet jeg ofte gik over denne Plads, lagde 
jeg aldrig Mærke til, at disse Dyr havde paafaldende mange 
Saar efter Blodsugere. Dersom alle hin Hules Beboere 
efterstræbte disse Heste, vilde det været aldeles umuligt at 
holde Heste der. Heller ikke er det sandsynligt, at flere 
Desmoder suge efter hinanden af det samme Saar, da de 
alle forlade deres Skjul omtrent paa samme Tid. Da Hesten 
ikke har hjemme i Amerika, følger allerede deraf, at der 
oprindelig maa have været dem anvist en anden Kilde til 
Føde. De større Skovdyr, Hjorte, Tapirer, Kapivarer, ere 
sikkert beskyttede mod Blodsugernes Bid ved deres Ophold 
i det næsten uigjennemtrængelige Skovkrat eller i Vandet, 
og Aberne ved deres Behændighed. Der staaer da kun 
den Udvej aaben at antage, at de i Almindelighed fange 
mindre varmblodige Dyr (Mus, Fugle) for at suge Blodet af 
dem og kun undtagelsesvis forgribe sig paa Heste eller 
Muldyr. At de kun leve af Blod og ikke tillige af In- 
sekter, fremgaaer allerede af deres hæmmede, til Tygning 
aldeles uskikkede Kindtænder. Desuden finder man altid 
deres Indvolde fyldte med en sort begagtig Masse. det for- 
