178 
sværmen aflejrer sig, er fast, kan den første Betingelse 
for Livets Fortsættelse siges at være tilstede, og dog er 
Existentsen naturligvis endnu ikke sikret. Det hænder 
nemlig ikke saa sjelden, navnlig i Bugterne, at der af 
Strømmen føres en Mængde Sand eller død Tang andet- 
stedsfra hen over en Banke, som da undertiden fuld- 
stændig begraves, og man kjender ligeledes Exempler 
paa, at Banker, der have ligget paa Skraaninger, ved 
voldsom Søgang ere blevne skyllede ud i Dybet, og at 
Østerserne der have fundet deres Død i den bløde Bund. 
Dette sidste har efter Fiskernes Udsagn saaledes været 
Tilfældet med en stor Del af den forhen saa udstrakte 
Banke »Store Knæ og lille Knæ« i Nissum-Bredning. 
Det er indlysende, at de ganske unge Østers have 
mindre Modstandskraft i alle slige Tilfælde end de 
gamle, og at der gaaer et langt betydeligere Antal til- 
grunde i den spæde Alder end i den voksne. Naar 
Østersungen synker, efterat den har mistet sit Svømme- 
sejl, hefter den sig fast til den første den bedste Gjen- 
stand, den træffer paa, hvad enten dette er en Sten, en 
Tangbusk, et Sandkorn, en Konkylie, en anden Østers 
osv., og De ville altid finde, at det er med den hvælvede 
(venstre) Skal, at den sidder fast”). Med Hensyn: til 
3) Som et Kuriosum skal jeg tillade mig at forevise dette Snegle- 
hus, der tilhører vor almindelige Søsnegl, Buccinum undatum. 
Sneglen, der beboer det, har — ligesom de allerfleste andre 
Havsnegle og en stør Mængde Land- og Feérskvandssnegle — 
paa Bagsiden af Foden en hornagtig Plade, der som et Laag 
passer ind i Skallens Aabning og tillukker denne, naar Dyret 
trækker sig ind i sit Hus. De se ikke denne Hornplade, 
men i dens Sted ville De finde en lille Østers. Sammenhængen 
er. ganske simpelt den, at Østersungen, idet den er sunken til- 
bunds, tilfældig er falden midt paa Laaget og har heftet sig” fast 
der. 'Saalænge Østersen med sine Rande ikke overskred Snegle- 
