311 
opfyldt var den af sit Arbejde! At det i dette og lignende 
Tilfælde er Hannen, hvem dette paahviler, er ikke saa 
- underligt; naar Hunnen har skudt sin Rogn, gaaer den sin 
Vej og bekymrer sig ikke mere om den, hvorimod det bliver 
Hannens Sag, naar den kommer bag efter for at befrugte 
dem. at blive der og beskytte dem. 
I det franske Akademies Møde den 16de Avgust 1869 
meddelte Hr. Carbonnier en smuk Iagttagelse over en 
lille kinesisk Ferskvandsfisk af de labyrinthgjælledes Familie 
(en Macropodius), der lever i Kantons Rismarker. ,,Naar 
Legetiden nærmer sig, paraderer Hannen for Hunnen med 
udspilede Finner; denne synes heller ikke at forblive lige- 
gyldig ved dens opfordrende Lader, men begynder sine For- 
beredelser til Æglægningen. I Overfladen af Vandet sluger 
den i sig en Luftblære, som den giver fra sig igjen, og som 
stiger op til Overfladen uden at briste, maaske fordi den 
er forsynet med en af Fiskens Mund afsondret Slimhinde. 
Ved at fortsætte denne Fremgangsmaade uden at unde sig 
Hvile danner den paa Overfladen af Vandet en Skumplade, 
der kan have en Tykkelse af 4—5 Linier. Den er bestemt 
til at danne et Tag for Ægene. Nu finder Parringen Sted: 
Hannen krummer sig i en Bue, medens Hunnen indtager en 
lodret Stilling i Vandet, saaledes at den nederste Del af dens 
Krop omfattes af den af Hannens Legeme dannede Ring, der 
slutter sig sammen om den, trykker sig op ad den og driver 
den til at give sine Æg fra sig, som i samme Øjeblik be- 
frugtes. Parringen foregaaer lige under Skumtaget, 6—8 Tom- 
mer under dette; de skilles nu ad og Ægene flyde omkring, 
men Parringen gjentager sig flere Gange om Dagen paa 
samme Maade. Saasnart Æglægningen er forbi, jager Han- 
nen Hunnen bort; hvad der nu er at gjøre besørger den 
alene. Den henter taalmodig de spredte Æg i sin Mund 
og bringer dem hen under Skumtaget, der i den næste halve 
Snes Dage er en Gjenstand for dens stadige Aarvaagenhed. 
I al denne Tid tager den ikke Føde til sig, men anvender 
hele Tiden paa at bevogte det luftige Bo, der huser dens 
Yngel. Opstaaer der et Hul i Skumtaget, stopper den det 
med nye Luftblærer; er der et Sted for mange Æg, puffer 
den dem med Hovedet hen paa et andet, hvor de ligge mindre 
tæt. Efter Udklækningen vaager den med samme Omhu over 
den spæde Yngel, gjør Jagt paa dem, der ville forlade det 
fædrene Tag, tager dem i Munden og bringer dem tilbage; 
først naar Flygtningenes voksende Mængde lærer den, at dens 
Faderværdighed ikke mere agtes, og at den nye Familie ikke 
mere behøver dens Beskyttelse, ophører dens Aarvaagenhed.” 
