317 
ungen op og fandt til min Glæde, at det var en virkelig 
Skrejunge (Skrej er Torskens norske Navn). Man kan be- 
gribe, at jeg nu med den største Opmærksomhed gav mig 
til at mønstre disse overalt saa almindelige Sødyr, som jeg 
før neppe havde værdiget et Øjekast. Og virkelig gjentog det 
samme Fænomen sig. Under de fleste af dem stak ogsaa 
en og ofte flere smaa Fiskeunger. Disse vare dog ikke alle 
Skrejunger; blandt dem fandtes ogsaa en anden Slags Fiske- 
unger, som jeg ved nærmere Undersøgelse fandt at være Unger 
af vor almindelige ,,Hyse" (Gadus æglefinus). Kun disse 
2 Slags Fiskeunger og ingen anden fandtes under disse ejen- 
dommelige Forhold. Aldrig fandt jeg nogensinde en Sej-Unge 
paa denne Maade, skjøndt de paa denne Tid vrimlede overalt 
langs Stranden.” 
»Hvad kan nu Grunden være til dette i høj Grad mærk- 
værdige Forhold mellem to saa vidt forskjellige Dyr? At 
den i dette Udviklingstrin saa yderst fine Fiskeyngel skulde 
søge hen til Manæterne, hvis utallige i alle Retninger ud- 
strakte giftige Traade ikke alene gjøre dem til en Skræk for 
alle mindre Sødyr, men ogsaa gjøre dem med Rette forhadte 
af Menneskene, var mig noget saa uforklarligt, at jeg i Be- 
gyndelsen endog mente, at den paa en eller anden Maade 
mod sin Villie maatte være kommen i Manætens Vold. Ved 
opmærksomt at iagttage dem kom jeg dog snart fra denne 
Forestilling. De svømmede aldeles ugenert om i alle Ret- 
ninger mellem Manætens talrige Traade og lode sig ved den 
mindste Støj skræmme langt bort fra den for efter nogen 
Tid igjen at vende tilbage. Der maatte altsaa være noget, 
der lokkede dem frivillig hen i disse Sødyrs Nærhed. 
Maaske søgte de et Slags Beskyttelse under deres store 
Skive mod andre Fiske eller Sødyr? Denne Forklaring 
kunde endnu lade sig høre, men var mig dog ikke ganske 
tilfredsstillende. Derimod er jeg ved omhyggelig anstillede 
Iagttagelser kommen til den Overbevisning, at de væsenlig 
samle sig om Manæterne for at bortsnappe de mindre Smaa- 
dyr, der i Almindelighed tjene Manæten til Næring, og som 
den med sine talrige i alle Retninger udstrakte giftige Traade 
bedøver for derpaa lidt efter lidt ved Hjælp af disse at drage 
dem op under Skiven. Skjøndt Fiskeungerne herved berøve 
Manæten en Del af dens retmæssige Føde, bevise de den 
dog til Gjengjæld en meget væsenlig Tjeneste; dette Sødyr 
er nemlig i høj Grad plaget af et Snyltedyr, et Krebsdyr 
(Hyperia, Goplelus), der ofte i stor Mængde ved Hjælp af 
sine skarpe Kløer hægter sig fast overalt paa dets Krop og 
