333 
Varmestrøm var der, men Kilden skjulte sig i Vævenes 
Labyrinth. Efter alle de foretagne Undersøgelser nødes 
vi til at antage, at Varmeudviklingen foregaaer overalt i 
Vævene, men sandsynligvis ikke lige stærkt i dem alle. 
Saaledes have vi allerede erfaret, at Musklerne, naar 
de arbejde, udvikle en særdeles betydelig Mængde Varme. 
Det samme gjælder om Kirtlerne; saaledes er det Blod, 
der gaaer fra Leveren, varmere end det, der gaaer til 
den, og det samme er Tilfældet med Spyttekirtlerne, 
naar de ere i travl Virksomhed med deres for For- 
døjelsen saa vigtige Afsondring. 
I en Kakkelovn skyldes Varmeudviklingen en For- 
brænding, men findes en saadan i Mennesket? Der gaaer 
i ethvert Fald ingen Røg af den Brand, og vi nødes derfor 
til at trænge lidt dybere ind i, hvad der er Forbrændings- 
processens egenlige Væsen, for at kunne besvare dette 
Spørgsmaal. I dette Øjemed tage vi et Lys, sætte det 
paa den ene Skaal af en Vægt og lægge saa mange 
Vægtlodder, som svare til Lysets Vægt, paa den anden 
Skaal. Naar vi nu antænde Lyset, vil der, foruden 
Udvikling af Lys og Varme, ogsaa iagttages en Svinden 
af Lysets Masse, som her bliver iøjnefaldende, idet det, 
efterhaanden som det ved Forbrændingen bliver lettere, 
hæves mere og mere af Vægtlodderne paa den anden Skaal. 
Anbringe vi derimod paa Vægtskaalen over det bræn- 
dende Lys en Tragt, som fortsætter sig i et Rørsystem, 
i hvilket der i et Afsnit er lagt Kalk, i et andet Klor- 
kalcium, saa vil det være saa langt fra, at de Vægtlodder, 
;som paa den anden Side kontrabalancere Lyset med Til- 
behør, formaa at hæve Lyset i Vejret, efterhaanden som 
det brænder, at vi tvertimod ville se Lyset synke desto 
-dybere, jo mere der brænder af det. 
