395 
"Den angriber, udmatter, overvælder og dræber den. For at 
afgjøre dette Spørgsmaal undersøgte de alle Karperne i 
Dammen og fandt, siddende paa Hovedet af alle de syge, 
en uhyre Tudse, hvis to Forpoter vare anbragte paa Øjnene 
af den ulykkelige Fisk. Denne hæslige Tudse, der seer 
saa enfoldig ud, har dog altsaa Forstand nok til at angribe 
og overvælde en stor Fisk; mangler den Bevægelighed og 
Energi, saa har den List og Udholdenhed.  Formodenlig 
dræber den Fisken ved at udmatte den, men det er muligt, 
at dens skarpe Hududsondring ogsaa gjør sin Virkning. 
I et senere Møde kommer Duchemin tilbage til denne Sag 
og … bemærker, at yderligere Iagttagelser have godtgjort, at 
Tudsen kun bliver siddende paa Hovedet af Fisken, 
saa længe denne giver Livstegn. Alle de Karper, som bleve 
befriede for denne hæslige Plage, viste sig at være mere 
eller mindre blinde; de bleve omhyggelig satte over i en 
anden Dam, men ingen af dem kom sig. At Karpen muligvis 
fortærer 'Tudsens Æg, synes ikke at være en tilstrækkelig 
Begrundelse af dette besynderlige Fjendskab. " Vejinspektør 
Meimet i Contexville (Vosges) beretter, at det har vist 
sig umuligt at holde Karper i et Vand der i Nærheden paa 
Grund af Tudsernes Talrighed.”" — Den bekjendte Naturforsker 
Ray Lankester henviser som en Slags Forklaring. til 
den bekjendte Erfaring, at Han-Padderne i' Yngletiden ofte 
klynge sig til hvilke som helst Gjenstande og trykke Hænderne, 
paa hvis Tomler der paa denne Aarstid er udviklet er sær- 
egen sort Vorte, fast ind imod disse, det være nu en Pind, 
en Finger, en Karpe osv., med en mærkværdig, næsten 
krampagtig Styrke; og han anfører et interessant Forsøg, 
der viser, hvor aldeles uvilkaarlig denne Fastklyngning er 
for  Dyret.”) — En anden Indsender til Bladet ,,Nature” 
gjør opmærksom paa, at allerede den gamle berømte Fiskemester 
Walton (1653) meget godt kjendte dette Forhold mellem 
+) Et mærkeligt Bevis for denne Bevægelses Reflex-Natur og for 
Hjernens Betydning som hindrende de saakaldte Reflex-Bevægelser 
fik jeg for nylig ved at gjennemskjære Halsen paa en Han-Tudse, 
Min Finger var mellem Dyrets Forben, men paa Grund af Frygt 
eller en anden fra Hjernen udgaaende Virkning greb den ikke fat; 
men aldrig saa snart var Forbindelsen mellem Hjernen og Ryg- 
marven afbrudt, førend dens Arme sluttede tæt sammen om min 
Finger, Tommelfingeren trykkedes tæt ind i den paa sædvanlig 
Maade, og det hovedløse Legeme holdt fast paa mig med betyde- 
lig Muskelstyrke. Det er det samme Fænomen, som naar Benet 
af en hjerneløs Frø trækkes hurtigere op af Vand, hvortil der er 
sat Syre, end en fuldkommen sund og uskadt Frø vil gjøre det,” 
