OR RER RET 
405 
ningen af September forlade de tre- eller fireaarige 
Hingste de Hjorder, hvortil de hidtil have hørt, og 
drage enkeltvis op i de bjergfulde Stepper for selv at 
stifte en Hjord. Ved den Tid er Dshiggetajen allermest 
ustyrlig. I hele Timer staaer den unge Hingst paa den 
højeste Spids af en stejl Bjergryg med Front imod 
Vinden og seer langt bort udover Landskabet. Dens 
Næsebor ere vidt opspilede, Øjet farer hen over de øde 
Strækninger. Kampbegjærlig venter den påa en Mod- 
stander; saa snart den bliver én saadan var, springer 
den ham imøde i strakt Galop. Nu begynder en blodig 
Kamp om Hopperne. Med Halen i Vejret jager Angriberen 
forbi Føreren for Hjorden og slaaer i Forbiløbet med 
Bagbenene efter den. Mere og mere rejser den buskede 
Manke sig; efter nogle Spring standser den derpaa pludse- 
lig, vender til en af Siderne og omkredser i Trav 
Hjorden i en stor Bue, medens den holder godt Øje med 
Føreren. Men den gamle Hingst passer paa og venter 
taalmodig, indtil dens frække Modstander kommer den 
nær nok. I det belejlige Øjeblik styrter den rask løs paa 
den, bider og slaaer, og ikke sjelden lade Kæmperne 
et Stykke af deres Skind eller Halvdelen af den glatte 
Hale i Stikken.« — Alle de Hingste, som Radde 
dræbte, beviste ved deres talrige Ar, hvor kamplystne 
disse Dyr ere. | 
Det er forbundet med store Vanskeligheder at komme 
til at iagttage Dshiggetajens Levemaade. Det er et for- 
underlig flygtigt Dyr, der ikke i sit Løb kan indhentes 
af selv den hurtigste Hest. Dertil er det sky, og dets 
skarpe Sandser  forraade det et Menneskes Nærmelse 
allerede i det fjerne; det skal kunne vejre i over en 
Fjerdingvejs Afstand. Naar det er i Ro, bærer det altid 
