407 
Dshiggetajen, sniger den erfarne Jæger sig op med den 
største Forsigtighed. Dyret staaer som fastnaglet og 
stirrer stift imod Nord, og nu begynder den egenlige 
Jagt. Paa den raske Kleppert blive de løse Halehaar 
bundne sammen for oven, for at de ikke skulle flyve i 
Vinden, derpaa fører han den op paa Toppen af Bakken 
og lader den græsse. Jægeren lægger sig omtrent 100 
Skridt fra den plat ned paa Jorden med Bøssen i fast 
Anlæg og parat til Skud. Saaledes venter han. Dshigge- 
tajen lægger snart Mærke til Hesten, troer, at det er en 
Hoppe af dens egen Art, og stormer i Galop op imod 
den. Men saa snart den kommer i Nærheden, studser 
den, sagtner sit Løb og standser. Nu er Øjeblikket 
kommet til at anbringe Skuddet. Jægeren sigter helst 
påa Brystet og nedlægger ikke sjelden Vildtet paa 
Stedet, men undertiden maa Dshiggetajen have indtil 
fem Kugler, før den falder. — Ofte lykkes det ogsaa at 
snige sig tæt hen til den trods dens stærke Lugtesands, 
naar den nemlig paa en stormfuld Dag gaaer langsomt 
øg græsser i Udkanten af en Dal.« 
Udbyttet af Jagten er ikke ubetydeligt. Dshiggæe- 
tajens Kjød er en Lækkerbidsken for Tunguserne, Skindet 
betales højt af Mongolerne, og i Huden paa Halen med 
den lange Kvast ligger der ifølge Folketroen en for- 
underlig Lægekraft; naar man brænder et Stykke deraf 
paa Kul og lader et sygt Dyr indaande Dampen deraf, 
- kommer det sig. 
Efter Mongolernes Fortælling føder Hoppen om For- 
aaret et Føl, som allerede er voksent, naar det er tre 
Aar gammelt, 
Dshiggetajen er i forrige Aarhundrede aldrig nogen- 
sinde bleven fuldstændig tæmmet, uagtet Mongolerne, 
