412 
lig nøjsom, drikker i det højeste en Gang om Dagen, såa 
at det i Reglen er forgjæves at lægge sig paa Lur efter 
den ved et eller andet af dens Drikkesteder. Saltholdige 
Planter holder den mest af, dernæst af dem med bitter 
Mælk som Løvetand, Svinetidsel o. dsl.; men den for- 
smaaer heller ikke Kløver og alle Slags Bælgfrugter. 
Derimod holder den aldeles ikke af vellugtende, bal- 
samiske Planter, af Sumpurter, Ranunkler og alle stik 
kende Væxter, altsaa heller ikke af Tidsler, som dog 
det tamme Æsel gjerne æder. Salt Vand holder den 
mere af end af ferskt, men det maa være rent; plumret 
Vand drikker den aldrig. 
Om Parrings- og Foletiden ved man intet bestemt. 
Kulan'en er et vigtigt Dyr for Steppeboerne. Af 
Kirgiserne holdes dens Kjød for at være det lækreste af 
alt, og Perserne, der kalde den »Ischacki« eller »Bjerg- 
æsel«, synes at være af samme Mening. Selv Araberne, 
der dog ere meget nøjeregnende med deres Føde og 
aldrig vilde spise et tamt Æsel, betragte Kulan'en som 
et meget ædelt Vildt. Sandsynligvis var det samme 
Tilfældet med Jøderne, og at Romerne vare meget 
begjærlige efter unge Vildæsler, vide vi med Vished. 
Plinius fortæller, at de bedste fandtes i Frygien og 
Lykaonien. »Disse Dyrs Føl«, siger den gamle Natur- 
forsker, »ere bekjendte som Lækkerbidskener. Måcen 
var den første, der ved sine Gjæstebud indførte den 
Skik at tage Muldyrføl istedenfor hint udenlandske Vildt. « 
Perserne benytte foruden Kjødet ogsaa Galden af det 
vilde Æsel og bruge den som Middel mod Øjensygdomme. 
Bukarerne lave af dens Skind Chagrin og Støvler, der 
betales meget højt. Alle Mellem-Asiater efterstræbe. der- 
for ogsaa det ædle Dyr paa det ivrigste og paa de mest 
