414 
staa paa Benene; men den kom snart igjen til Kræfter, 
og da den henimod Efteraaret døde, var det ikke hin 
Udmattelse, der var Skyld deri, men derimod det kolde 
og vaade Klima samt Jordbundens og Græsgangenes 
Beskaffenhed, og endelig det Middel, man anvendte for 
at fordrive et ondartet Hududslet, den havde faaet. 
Trods denne Sygdom kom den sig nemlig saa godt, at 
den fik en Del af sin forrige Munterhed og Hurtighed 
tilbage og viste sine andre fra Lastæslet saa forskjellige 
Egenskaber og Fortrin. Det raakolde Efteraar frem- 
kaldte derimod dens Død; de vaade Græsgange havde 
ødelagt Hovene, disse revnede, og denne Sygdom tog til 
i den Grad, at Hovene tilsidst stykkevis skallede af fra 
Fødderne. Den var for øvrigt meget tam og fulgte gjerne 
ligesom en Hund de Folk, der fodrede og vandede den. 
Med Brød kunde man lokke den, hvorhen det skulde 
være. Kun naar man vilde tvinge den et Sted hen ved 
at trække den i Grimen, viste den sig egensindig. 
I den kejserlige Dyrehave i Schånbrunn har der levet 
et Par af disse stolte Dyr, men de vare begge meget vilde 
og utilgængelige. 
»Hamar el Wadi« eller det afrikanske Steppe- 
æsel ligner i Størrelse og Udseende sin tæmmede Broder 
i Ægypten, men i Holdning og Væsen ganske sin vildt 
levende asiatiske Slægtning. Den er stor, smækkert og 
smukt bygget, snart askegraa snart isabellefarvet, under 
Bugen lysere, over Skuldrene har den en tydelig Kors- 
stribe cog paa Ydersiden af Underfoden nogle mere 
eller mindre tydelige Tverstriber.  Manken er temme-- 
lig svag og kort, men Halekvasten stærk og lang. 
Dette Dyr findes sandsynligvis i alle Steppelande øst for 
Nilen. Omkring Atbara, den guddommelige Strøms Hoved- 
