428 
gamle Romere sørgede for, at de Heste og Æsler, de 
vilde benytte til Muldyravl, kom til at leve uafbrudt 
sammen. Spanierne og Sydamerikanerne 'bære sig ligedan 
ad endnu. Man tager det unge Æselføl, faa Dage efter at 
det er født, og giver det til en Hestehoppe, der har 
Mælk, og dennes Moderkjærlighed vænner den snart af 
med dens Utilbøjelighed for det den paatvungne Plejebarn. 
Imellem Hoppen og Æselføllet opstaaer der snart et 
inderligt Forhold; ja det kan gaa saa vidt, at det unge 
Æsel viser Uvillie mod sine lige og "holder "sig til 
Hestene. I Syd-Amerika er der Æselhingste, som aldeles 
ikke ere at forinaa til at parre sig med Æselhopper. 
For at Parringen af Hest og Æsel skal kunne bære 
Frugt, er det nødvendigt at pleje Heste- og Æselhopperne 
omhyggelig, thi Naturen hevner sig for det voldsomme 
Indgreb i dens Love og fremkalder let Fejlfødsler.. Heste=- 
hoppen bærer Muldyret meget længere end sit naturlige 
Føl, men Muldyrføllet kan meget før staa paa Benene 
end dette. Det bruger længere Tid om at blive fuld- 
voksent end Hesteføllet; før det fjerde Aar tør man ikke 
lade det arbejde, men såa varer dets Kraft ogsaa i Reglen 
til det tyvende, tredivte, ja ikke sjelden endog til det 
fyrretyvende Aar. En rejsende beretter om et Muldyr, 
som blev 5$2' Aar gammelt, og en romersk Skribent: for- 
tæller om et, der i Athen endog naaede en Alder af 
80 Aar. 
Paa Grund af deres større Brugbarhed opdrætter man 
i Reglen Muldyr og ikke Mulæsler. Kun i Spanién'og 
Abyssinien har jeg seet Mulæsler.  Muldyret forener i 
sig: begge sine Forældres Fortrin. Dets Nøjsomhed og 
Udholdenhed,' dets jevne, sikre Gang ere en Arv fra 
Æslet, dets Kraft og Mod fra Hesten. I alle Bjerglande 
