434 
Pashaen forærede Kejserinde Eugenie dem, og hun skjænkede 
dem igjen til Pariserhavens Menageri, hvor de levede et Par 
Aar; St. Hilaire erklærede dem for en ny Art, som han 
benævnede E. hemippus da: ,,Halvhestenf, uden dog at 
kunne glæde sig ved almindelig Tilslutning i denne Hen- 
seende. Bonaparte antog den for at være et ægte Vild- 
æsel (E. asinus); at det er den samme Dyreform, som 
allerede Aristoteles havde omtalt som et ,vildt frugtbart 
Halvæsel", derom kan der i alt Fald neppe være Tvivl. Den 
syriske ,,Halvhest" er ligesom det indiske Halvæsel isa- 
bellefarvet med sort Manke og Rygstribe, og de ligne over- 
hovedet hinanden saa meget, at man let kan forveksle dem; 
som Forskjelligheder mellem dem anfører St. Hilaire, at 
den syriske Form har et mindre og finere Hoved, meget 
kortere Øren (altsaa et mere hesteagtigt Fysionomi), Halen 
bedre forsynet med lange Haar, omtrent som Muldyrets, 
Isabellefarven stærkere og strækkende sig længere ned paa 
Siderne, Halsen og Lemmerne; endelig skulde dens Røst 
være forskjellig fra de andre i Evropas zoologiske Haver 
levende Vildæslers. — Det sammenlignende Studium af 
det ægte Vildæsels og , Halvhestens”  Benbygning har 
overbevist Dr. George om, at Bonapartes Mening er 
aldeles urigtig; de ere utvivlsomt vel adskilte Arter. Hvor- 
ledes den sidste derimod forholder sig til de andre asiatiske 
Halvæsler, er vanskeligere at afgjøre. Indernes ,Gorkur" 
ligner den ganske med Undtagelse af, at den har lidt 
længere Øren, et sværere Hoved og lysere Kropsider; man 
kunde gjerne antage denne ,,Gorkur" for en Afart af det 
ægte (abyssiniske) Vildæsel, dersom ikke alle Forsøg i 
Menagerierne godtgjorde, at dens Bastard-Afkom med Æsel- 
hopper altid er ufrugtbart; Artsforskjelligheden godtgjøres 
desuden af vigtige anatomiske Forhold. De osteologiske 
Forskjelligheder, som lade sig paavise mellem det indiske 
og det syriske Halvæsel, ere derimod meget ubetydelige. 
Dertil kommer, at alle disse asiatiske Former ere forbundne 
ved geografiske Mellemformer , som vel endnu ere meget 
ufuldstændig kjendte, men som synes at maatte kunne gjøre . 
de samme Krav paa Årtsberettigelse. Det Vildæsel, som 
beboer Persiens Saltstepper og er bekjendt der under Navnet 
»Gour" — i Begyndelsen af det 17de Aarhundrede saa 
Olearius 32 Stykker blive slagtede til Shahens Taffel — 
og som Porter "traf 1822 i Ørkenerne mellem Shiras og 
den persiske Havbugt, havde saaledes efter denne rejsendes 
bestemte Udsagn ikke den mørke Ryglinie, som udmærker 
