440 
undertiden noget mere, men i alle Tilfælde standse de 
snart deres Længdevækst, og det er den væsenligste 
Grund til, at man har betegnet dem som Krandsnaalenes 
»Blade». De optræde ogsaa, som om de vare ægte 
Blade, -derved at en eller to af dem (den ældste og 
næstældste) i sin Aksel støtter en virkelig Gren (n), der 
danner en fuldstændig Gjentagelse af Hovedstængelen og 
har dennes ubegrændsede Udviklingsevne. Da to paa 
hinanden følgende Bladkrandse veksle med hinånden i 
Stilling ganske som Krandsene paa en Skovmærke eller 
anden krandsbladet Plante, har Naturen her altsaa lige- 
som gjort det Forsøg at frembringe en Plante med Al- 
gernes Cellebygning og Levevis, men med Henblik til 
en krandsbladet Blomsterplantes Type, uden dog endnu 
at gjennemføre den morfologiske Modsætning, som findes 
hos disse mellem Akse og Blad. 
De kjønslige Formeringsorganer ere let iøjnefaldende 
og have været kjendte i langt over et Aarhundrede, om 
end ikke i deres speciellere Bygning; Linne gik endog 
saa vidt, at han "anbragte Krandsnaalene i sin 21de 
Klasse som enbo og enhannede Planter »med tydeligt 
Kjøn». Enhver, som har trukket Krandsnaale op af 
en Mergelgrav, vil næppe .have kunnet undgaa at se de 
mønnierøde kuglerunde Smaalegemer, med hvilke de fleste 
af dem til visse Aarstider ere besatte; de betragtedes af 
Linné og alle senere som, de mandlige Formeringsorganer. 
Linné kaldte dem endog ligefrem Støvknappe, og selv 
1837 se vi en Botaniker, Fritsche, tage dem med op i 
et Arbejde over Støvkornenes Bygning og betegne dem 
”" paa samme Maade. Det var imidlertid, som man vil se 
af det følgende, mere ad Analogiens Vej, og fordi man 
intet andet fandt, som man kunde tyde saaledes, at man 
