Mindre Meddelelser. 
1. En Orang-Utan-Unge. Som et Tillæg til vor tidligere 
Skildring af Orang-Utan”ens og de andre menneskelignende 
Abers" Naturhistorie (dette Tidsskrift 3die Række andet Bind) 
vil den følgende Beretning om en Orang-Utan-Unge og dens 
morsomme Lighed med et Barn i Adfærd ikke savne Interesse. 
»En Dag havde Wallace skudt en Orang-Utan eller, 
som den paa Borneo kaldes, en Mias; dens Unge blev 
funden under Træet med Ansigtet ned i Dyndet. Den lille 
Skabning var kun en halv Alen lang og havde aabenbart 
hængt ved Moderen, da hun faldt ned første Gang.  Heldig- 
vis syntes den ikke at have lidt Skade, og da vi havde ren- 
set dens Mund for Jorden, begyndte den at skrige og syntes 
at være fuldkommen rask og livlig. Medens jeg bar den 
hjem, fik den fat med sine Hænder i mit Skæg og tog saa- 
dan fat, at jeg havde meget ondt ved at befri det;.det sidste 
Led paa Fingrene er nemlig gjerne bøjet indad, saa at de 
danne formelige Kroge. Endnu havde den ikke en eneste 
Tand, men nogle faa Dage senere fik den sine to Underfor- 
tænder. Uheldigvis havde jeg ingen Mælk at give den og 
forhørte mig forgjæves om et Husdyr, som kunde amme mit 
lille Pattebarn; jeg var derfor nødt til at give den Risvand 
af en Flaske med en Pennepose i Proppen, hvoraf den efter 
nogle faa Forsøg meget godt lærte at patte. Men det var 
kun en mager Kost, og det lille Dyr trivedes ikke godt der- 
ved, uagtet jeg af og til kom Sukker og Kokosmælk deri 
forat gjøre det mere nærende. Stak jeg min Finger i dens 
Mund, pattede den paa den med stor Kraft og opgav det 
kun fortvivlet efter at have holdt ved i lang Tid, og ud- 
stødte saa et Hyl, der meget lignede et Barns under. lig- 
nende Omstændigheder. Naar den blev tumlet eller plejet, 
var den rolig og tilfreds, men naar den skulde ligge hen 
for sig selv, skreg den uafladelig, og i de første Nætter var 
