462 
Ben ud omkring den og altid finde nogle Haar, som den 
greb fat i med den største Ihærdighed. Jeg haabede nu, 
at jeg havde gjort den lille moderløse fuldkommen lykkelig, 
og det saa ogsaa saadan ud, indtil den begyndte at huske 
paa sin "Moder og forsøgte at patte. Den trykkede sig tæt 
op til Skindet og ledte overalt efter et passende Sted, men 
da det kun lykkedes den at faa Munden fuld af Uld og 
Haar, blev den højst ulykkelig, gav sig til at skrige vold- 
somt og opgav det hele efter to eller tre Forsøg. En Dag 
fik den noget Uld i Halsen, og jeg troede, at den. skulde 
kvæles, men efter megen Gaben og Gylpen kom den sig 
dog, og jeg var nødt til at tage den falske Moder fra hin- 
anden igjen og opgive dette mit sidste Forsøg paa at skaffe 
det lille Dyr nogen Motion.” 
»Efter at en Uge var gaaet, opdagede jeg, at jeg kunde 
bedre made den med en Ske og derved give den lidt mere afveks- 
lende og solid Føde. Godt udblødte Biskøjter blandede med 
lidt Æg og Sukker og undertiden med Batater nød den gjerne; 
og det var en aldrig svigtende Morskab at se de snurrige 
Forandringer i Ansigtets Udtryk, hvormed den tilkjendegav 
sit Bifald eller: Mishag med, hvad der blev den budt. Det 
stakkels lille Dyr kunde slikke sine Læber, gjøre sine Kinder 
hule og vende Øjnene i Vejret ved et Udtryk af den højeste 
Tilfredshed, naar den fik en Mundfuld, der rigtig var efter 
dens Smag; var Maden derimod ikke. tilstrækkelig sød eller 
velsmagende, drejede den Mundfulden rundt. med Tungen 
et Øjeblik, som om den vilde forsøge at faa al den Velsmag 
ud deraf, som var mulig, og skjød saa det hele ud mellem 
sine Læber. Blev jeg desuagtet ved at give den" den 
samme Mad, gav den sig til at vræle og sparke aldeles -som 
et arrigt Pattebarn." 
»Da jeg havde havt lille Mias i omtrent tre Uger, var 
jeg saa heldig at faa en ung Abekåt (Macacus cynomolgus), 
der, skjøndt lille, var meget livlig og kunde spise selv. Jeg 
satte den i den samme Kasse som Mias, og de bleve straks 
ypperlige Venner, der ikke vare det mindste bange for hin- 
anden. Den lille Abekat satte sig ofte paa den andens 
Mave eller Ansigt uden at tage mindste Hensyn til dens 
Følelser, og naar jeg madede Mias, sad den ved Siden, op- 
samlede alt, hvad der blev spildt, og strakte af og til Haanden 
ud for at gribe Skeen; saa snart jeg var færdig, samlede den 
op, hvad der var blevet siddende ved Læberne paa Mias, 
lukkede Munden op paa den for at se efter, om der var 
blevet noget tilbage i denne, og lagde sig såa ned paa det 
