eN 
463 
stakkels Dyrs Mave som paa en bekvem Pude. Den lille 
hjælpeløse fandt sig med den mest exemplariske Taalmodighed 
i alle disse Forhaanelser og var kun altfor glad ved at have 
en varm Gjenstand i Nærheden, som den kunde fatte kjær- 
lig i sine Arme. Undertiden fik den dog Hævn; thi naar 
Abekatten vilde gaa sin Vej, holdt M, fast, saa længe den 
kunde, i det løse Skind paa dens Ryg eller Hoved eller i 
Halen, og det var først efter mange kraftige Spring at det 
lykkedes den at slippe løs. Det var snurrigt at se disse to 
Dyrs forskjellige Adfærd, uagtet de ikke kunde være meget 
forskjellige i Alder. Mias laa som et andet spædt Patte- 
barn ganske hjælpeløs paa Ryggen og rullede sig dovent 
fra den ene Side til den anden, strittende med alle fire Hæn- 
der ud i Luften, som om den ønskede at gribe noget, men 
ikke ret var i Stand til at styre sine Fingre hen til en be- 
stemt Gjenstand, og naar den var misfornøjet, aabnede den 
sin næsten tandløse Mund og udtrykte sit Savn i et Skraal 
næsten som et Barneskrig. Den lille Abekat var derimod i 
uafladelig Bevægelse, løb og sprang omkring, hvor den fandt 
for godt, undersøgte alt, greb med største Sikkerhed om de 
mindste Gjenstande, gyngede paa Kanten af Kassen eller 
løb op ad en Pæl og hjalp sig selv til hvad spiseligt den 
traf paa. Der kunde neppe tænkes en større Modsætning 
end den, der var tilstede her, og Mias-Ungen tog sig ikke 
mindre barnagtig ud ved denne Sammenligning.” 
»Da jeg havde havt den omtrent en Maaned, begyndte 
den at vise Tegn til at ville gaa alene, Naar den blev 
lagt paa Gulvet, skuppede den sig afsted med Benene eller 
slog Kolbøtter og kom saaledes fremad med Besværlighed. 
Naar den laa i Kassen, plejede den at løfte sig op til 
Kanten i en næsten opret Stilling, og et Par Gange lykkedes 
det den at vælte ud. Naar man lod den være smudsig eller 
sulten eller overhovedet forsømte den, vrælede den voldsomt, 
indtil man tog sig af den, men Vrælet skiftede med en Slags 
hostendé eller pumpende Lyd, der meget lignede den, som 
det voksne Dyr frembringer. Dersom der ikke var nogen 
hjemme, eller ingen brød sig om dens Skrig, blev den stille 
efter en lille Stunds Forløb, men saa snart den hørte et 
Fodtrin, tog den værre paa Vej end nogensinde.” 
»Efter åd Ugers Forløb fik dem to Overfortænder, 
men i hele denne Tid var den ikke vokset eller tiltaget 
det allermindste i Vægt, siden jeg fik den. Grunden dertil 
var uden Tvivl Manglen af Mælk eller anden lige saa 
nærende Føde. Risvand, Ris og Biskøjter vare kun en 
