VEGA- EXPEDITION ENS VETES SK AP LIG A A Ii B ET EX. 



99 



att den i Stilla hafvet förekommande hvalrossen är en skild 

 art och för denna åsigt anför en mängd bevis, grundade dels 

 på af honom sjelf gjorda jämförelser af skallar af båda for- 

 merna, dels af iakttagelser gjorda af Scammon och Elliott på 

 lefvande individer. 



Allén 1 skiljer sin O. obesus (111.) från O. rosmarus hufvud- 

 sakligen på följande: »The tusks are longer and thinner, 

 generally more convergent, with much greater inward curva- 

 ture; the mystacial bristles shorter and smaller, and the 

 muzzle relatively deeper and broader, in correlation with the 

 greater breadth and 

 depth of the skull 

 anteriorly.» »The 

 chief external diffe- 

 rence between the 

 two species appears 

 to consist in the 

 shape of the muzzle 

 and the size and 

 form of bristly nose- 

 pad, which has a 

 vertical breadth at 



least one-fourth 

 greater than in the 

 Atlantic species. 

 Very important dif- 

 ferences between the 

 two species are ex- 

 hibited in the skull. > 



Enligt de här 

 anförda författarne 

 skiljer sig således 

 Stillahafs-hvalros- 

 sen från Atlanter-formen till sitt yttre utseende genom: 



l:o) högre och bredare nos; 



2:o) längre, tunnare och mer konvergenta betar; 



0:0) kortare skäggborst, 



Beträffande nosens höjd och bredd vill jag endast anmärka, 

 att den beror af motsvarande utveckling af skallens främre 

 del. Derom kommer jag att tala längre fram. Betarnes längd, 

 tjocklek och riktning äro, som bekant, mycket variabla. Ho- 



1 History of North-American Pinnipeds. Washington 1880. (Departm. 

 of the Interiör, Geological Survey.) Pag. 147, 148. 



Bild. 11. Bild. 12. 



Odobfenus obesus. $?• 



