VEGA-EXPEDITIONENS VETENSKAPLIGA AHhETEN. 69 



på andra sidan hafvet, hvarifrån de om hösten komma till 

 asiatiska fastlandet och öfvervintra på Indigirka-Janska tun- 

 dran. Detta lefnadssätt ligger till grund för de här förekom- 

 mande renarnes indelning uti tundra- och hafsrenar. Tydligt 

 är, att detta är tvänne olika former af renen. Enligt fångst- 

 männens försäkran undvika tundra- och hafsrenarne hvar- 

 andra och träffas aldrig i samma hjord; råkas de deremot 

 någongång, så uppstå alltid dem emellan strider. Det allra 

 vigtigaste, som jag af infödda fångstmän fått veta om de båda 

 i Ustjanska området förekommande formerna af vildrenen, är, 

 att hafsrenarne äro mindre till växten än tundrarenarne och 

 komma — åtminstone gjorde de det förut — årligen i stor 

 mängd till tundran. 



»Om de på Nysibiriska öarne förekommande renarne har 

 jag hört, att de l:o) äro större än fastlandets renar; 1 2:o) till- 

 bringa de både sommar och vinter på Nysibirien; 3:o) finnes 

 på Nysibirien mera litet ren. Derför tror jag, att de småväxta 

 renarne, som årligen i stor mängd infinna sig på Indigirka- 

 Janska tundran, icke komma från Nysibirien, utan från några 

 hittills okända öar uti Ishafvet. 



»Det tredje stället är floden Kolymas mynning och den 

 tillgränsande s. k. Alasejska tundran, d. v. s. kuststräckan 

 mellan floderna Kolyma och Alaseja, Hit anlända tidtals 

 fjällräfvar, vanligen efter en mellantid af sju år, men ibland 

 först efter tio, hvilket naturligtvis beror af Ishafvets tillfry- 

 sande, som möjliggör dessa vandringar. För att skilja dem 

 från fastlandets fjällräfvar kallas dessa hafsfjällräfvar. De 

 komma ibland i enormt antal från hafvet. Sålunda kom vin- 

 tern 1842 — 43 en stor mängd hafsfjällräfvar till Kolymska 

 tundran; i anledning häraf hade de der boende fångstmännen 

 under sommarn och hösten 1843 en särdeles ymnig fångst 

 af detta djur, och isynnerhet togos en mängd ungar, som ännu 

 icke lemnat lyorna. 



»Till Kolyma-Alaseja- och Jana-Indigirka-tundrorna komma 

 äfven tidtals från Ishafvet ett oräkneligt antal lemlar. Då 

 dessa smådjur komma till asiatiska kontinenten, förorsaka de 

 en ofantlig förödelse på växtligheten; de uppäta såväl allt 

 gräs på ängarne som jakuternas höförråd, och i följd deraf 

 uppstår der icke sällan foderbrist, hvaraf boskapen omkommer. 

 Af en sådan olycka hemsöktes trakten omkring Sredne-Kolymsk 

 vintern 1840, då många boskapsägare blefvo fullständigt rui- 



1 Detta låter dock ganska osannolikt, då, såsom kändt, öraser i allmän- 

 het äro mindre än kontinentala raser. 



