114 ARKIV FÖR BOTAXIK. BAXl» 2. \:i) ]. 



färg. För O. stricta bar jag liär föreslagit Klöfversj'ra, pä grund af 

 en viss habituell likhet ined Klöfver (hvaraf tyskarues Sauerklee). 



109. Gerauium och Erodiuiii. Ursprungliga slaktbeuäinningen pa 

 dessa växter synes hafva \arit Trannäbb, Storknäbb, hos Franck under 

 formen Tranenäff och Storckenäff. I andra upplagan af Siicculuni bot. 

 upptagas G. sanguinariam (= scuiguineinn) sasoni Köd Trannälib, 

 Stor Blodört, Blodrotsgräs; G. hatrachioides (= .sylvaticiim) sasoni 

 Blå Trannäbb; G. eolumbinum sasoni Storknäbb, Dufvefot; G. Ruper- 

 tianum (-— Rohertimmm) såsom Roberts Trannäbb, R:s Ichtgräs, 

 Guds Xådegräs. Bromelius har för G. hatrachioides Blå Somniar- 

 trannäbb eller Storknäbb och upptager vidare G. saa^atile (= lucid tim) 

 mycket betecknande såsom »Trannäbb, som växer i stenklippor, med 

 skinande blad». Dessutom har han G. cicutarium (= Erodium) så- 

 som »Stork- eller Trannäbb med Hundkäxblad». Liljeblad har Stork- 

 näf såsom släktnamn, sa äfven Hartnian, tills E. Fries införde Xäfva. 

 Hos denne (Bot. Utfl. 3) heter det: »Geranium, Näfva, f. Fnsv. Frank, 

 Tillandz; nu vanligen Näbba eller Näbb». Afven Tillandz skref 

 emellei'tid liksom Franck Storkenäff. Hos Rudbeck användes mest 

 Trancnätf (och -uääf), medan G. coJnmhinum kallas Dufvenäbbar. För 

 G. cicutarium har Rudbeck »Trauenääf med kyrfvelblad» och för 

 G. moschattim »Dessmans trauenääf», medan Liljeblad i de två första 

 upplagorna af sin flora har Desnians Storknäi för den förra. I tredje 

 upplagan, där Erodium upptages såsom särskildt släkte, saknas svenskt 

 släktnamn, och E. cicutarium kallas Däsme-Erodium. 



Hartman hade (5:te uppl.) för Erodium Kamm-näf, hvilket dock 

 sedermera ersattes af det af E. Fries införda Skatnäfva, som af denne 

 säges förekomma i folkspråket. Det är skada att icke Storknäfva 

 föredragits, ty likheten med en skatnäbb är betydligt mindre. 



110. Lathyriis. Vial för detta släkte användes först af Retzius, 

 hvars namn Gul Vial för L. pratensis förefaller mig bättre än Ängs- 

 vial, då arten dels är vår enda gulblonimiga art, dels icke alltid växer 

 pä ängar. Hos Rudbeck heter den Ängekantärter. L. maritimus, 

 som af Linné fördes till Pisum, kallades af honom Strandärter, Hafs- 

 ärter. De äldre förf. synas i allmänhet användt det tämligen obestämda 

 namnet Kantärt. Rudbecks »Lathi/rus peren. latif., Vingärter bred- 

 bladigas och »Z. p. angustif., Vingärter smalbladiga» afse väl de båda 

 formerna af silvestris. L. tuberosus kallas af Franck och Rudi)eck 

 Jordållon, Jordmandlar, Jordfikon, Jordkastanier, Jordmöss, Akerållon 

 o. s. v. Det här föreslagna namnet Värvial för L. sphoiricus syftar 

 därpå, att arten blommar redan i ai)ril. Såsom namn på L. silcestris 

 har Skogsvial jnioritet framför Backvial, hvilket senare dock är det 

 riktigaste. Detsamma gäller om Kärrvial i förhållande till Sumpvial. 



111. Carasrana fördes af Linné under Robiuia. HoftTjerg kallar 

 R. Carag(jna Sibiriskt Artträd, och Ärtträd u])ptages i Liljeblads 

 flora, första u])plagan såsom svenskt släktnamn för Robinia, med 

 arterna R. Caragana, Sibiriskt Artträd och R. frutescens, Ärtbusken. 

 I tredje upplagan, där äfven R. Pseudacacia är upptagen, kallas 

 denna Acacie-Robinja, medan R. frutescens går under namnet Busk- 

 Robinja. Laui-ell har för Caragana föreslagit Karagan, som lär vara 



