A. G. NATHORST, SVENSKA VÄXTNAMN. 3. 119 



Knölbräcka, nybildadt af botauici. Hos F'ranck m. fi. heter arten 

 Ilvit Stenbräcka, men namnet förekommer ensamt redan hos Rudbeck, 

 likaså hos Linné. S. oppoHitifolia är en af polarområdets allmännaste 

 iirter, den tidiiiast bloamiande och den, hvars stora röda tnfvor till 

 och med tilldraga sig fångstmännens uppmärksamhet. Groddbräcka för 

 aS. cernua syftar pä groddkno])parna i bladvecken. 



133. Clirysospleuiuiii. Sao'ifraga aiirea heter hos Franck (iyllen 

 Steenbräckia, Gyllen Mieltegräs. Det första namnet återkommer hos 

 Eudbeck, medan Bromelins har Lilla gyldne Stenbräckia, Gyllen Mjelte- 

 gräs, Lilla Jordnafle. Liljeblad nybildade (iuldpudra. Nyman har 

 Mjältört. Växten ansågs fordom gagnelig mot mjältens sjukdomar. 



134. Paruassia. Gramen parnassi kallas hos Rud])eck Gräs 

 med hvit blomma, Rosegräs, hos Bromelins äfven Parnassiblomma och 

 Lefvergräs med hvit blomma (efter det latinska namnet Hepatica 

 alba). Linné har Slåtterblomster (såsom provinsnamnet i Uppland). 



135. Tillaea. Liljeblads namn Gropört är icke olämpligt, men 

 Fyrling har numera kommit allmänt i bruk. 



136. Drosera, Redan Bromelins upptager såväl »Ros solis folio 

 rotunda. Soldaggsört med runda blad, Gyllene Jungfruhår, Rundbladad 

 Daggört>-', som »Bos solis folio oblongo, Långbladad Daggört). 



137. Brassica. Raps synes vara en relativ sen namnförändring 

 af det ursprungliga Rapsat. Kålrot saknas hos de äldre författarne, 

 som i stället skrifva Rotkål (Tillandz, Rudbeck, Linder, Hoffberg). 

 Savojkål finnes redan hos Rudbeck under formen Safåtkåål. Såsom 

 synes har jag i fråga om de odlade arternas svenska namn icke 

 kunnat anföra auktorsuamn för alla. 



138. Diplotaxis. Redan i femte upplagan af Hartmans flora (1849) 

 har detta släkte erhållit namnet Sandsenap, livilket har prioritet fram- 

 för Kålsenap, som (Bot. Utfl. 3) af E. Fries (1864) tillades såväl 

 detsamma som Erucastruin. Hartman har därföre med rätta användt 

 Kålsenap endast för det senai'e släktet. 



139. Hesperis. Namnet Nattviol för detta släkte ådagalägger, att 

 växten hos oss odlats långt före den linneanska tiden. Då fördes 

 nämligen till Viola ej blott det linneanska släktets arter, utan äfven 

 en mängd andra växter. Tabernajmontanus har sålunda först och 

 främst verkliga Viola-avter »Veieln», bland hvilka dock n:o 8 är en 

 helt annan växt, vidare vGeel Veieln» (Viola petroia lutea), som är 

 hvad vi nu kalla Gylleulack eller Lackviol, hvilket senare namn 

 härigenom får sin förklaring. Därpå följa »Dreyfaltigkeitblumen», 

 våra Styfmorsblommor och Penséer (Viola tricolor o. s. v.) och 

 »Winter Veieln» ( Viola matronalis eller Viola liyemalis flore albo 

 och V. h. purpurea), motsvarande våra Nattvioler; »Welsch Veieln>, 

 som upptagas under Lencojum, motsvarande Löfkojor ra. fl.; »Meer- 

 veieln», flera korsblommiga växter (äfven upptagna som Leucojum) 

 med såväl röda som gula blommor, bland de förra möjligen Cakile; 

 »Monveieln ( Viola lurta7Hs)y, motsvarande Limaria, och ändtligen 

 »Indianischen Veieln ( Viola peruviana)i och andra. Det är väl där- 

 för mindre riktigt, då E. Fries (Bot. Utfl. 3) säger, att namnet 

 fiol »alltid förutsätter violetta eller rödaktiga blommor , ty äfven gul- 



