A. G. NATHOKST, SVENSKA VÄXTNAMN. 3 125 



sauit Krok och Almquist brukats för P. dnhium. Denna art hette i 

 de tre upplagorna af Liljeblads flora, Syskonvallruo, Systervallmo ocli 

 Sädesvallmo respektive, kallades af Swartz i Sv. Botanik liågvallnio, 

 som sedan äfven användts af Nym.an och Neuman och som har pri- 

 oritet framför Åkervallmo för denna art. Kornvallmo för P. Rhaas 

 användes först af Gosselman. P. somniferum kallas i tredje upp- 

 lagan af Liljeblads flora Opiatvallmo, likaså i Sv. Bot. och hos Lilja, 

 medan Nyman skrifver Opiivallmo, hvilket (med stafniugen Opievall- 

 mo) torde vara att föredraga både framför Trädgårdsvallmo (i de 

 första upplagorna af Liljeblads flora samt hos Gosselman) och fram- 

 för Äkta Vallmo (E. Fries, Krok & Almquist). 



Fjällvallmo är ett sent bildadt namn för P. radicatum. Den 

 kallades af Liljeblad Gul Vallmo, ett namn, som äfven återkommer 

 hos senare florister (t. ex. Kindberg). Polarvallrao hade varit ett 

 ännu bättre namn, enär arten är en af polarländernas allmännaste 

 växter (den saknas dock pa Jan Mayen). Krok och Almquist synas 

 vara de första, som användt Fjällvallmo i ett floristiskt arbete, men 

 namnet förekommer förut i litteraturen öfver de svenska polarfärderna. 

 Jag har antecknat det från Th. Fries' arbete >.'Grönland dess natur 

 och innevånare» üpsala 187'2, men möjligen finnes det ännu tidigare. 



158. Chelidonium. Författarna före Linné hade tveune olika, 

 till Chelidonium hänförda växter, nämligen C. majus och C. minus, 

 med hvilken senare afsågs (Ranunculus) Ficaria. Den förra kallades 

 af Franck Skelört, Stor Svalört, Gul Reformsgräs, den senare Lille 

 Skelört, Svalört, Lille Flengräs. Svalört, användes af Linné för Ch. 

 majus, medan han lämnade Ranunculus Ficaria utan svenskt namn; 

 Liljeblad och Hartman följde Linné, medan E. Fries återupptog Skel- 

 ört för Chelidonium. och reserverade Svalört för Ficaria. Denna 

 anordning följdes sedan af Hartman och öfriga botanister samt torde 

 nu vara allmänt antagen. 



159. Coi'yrtalis. Ursprungliga namnet för hithörande växter synes 

 ha varit Holört, Hollört, Hållört. Nunneört anföres af Wahlenberg i 

 Fl. svecica såsom provinsnamnet på C. bulbosa (L.) i Närke och in- 

 fördes af Hartman såsom släktnamn. Enligt Liljeblads flora (3:dje 

 uppl., sid. 407) skulle Rudbeck kallat C. cava Halrot, men i dennes 

 Hortus botanicus står Hollört och Hallört, hvilket senare pätagligen 

 är ett tryckfel. Ett af de äldre latinska namnen var Radix cava, 

 och det tyska namnet var Holviurz, hvaraf sålunda Hålrot vore öfver- 

 sättning. I stället för Fingernunneört för C. solida har här före- 

 slagits Handnunneöi't, på grund af skärmbladens handliknande form. 



160. Berberis. För detta släkte synes det latinska namnet redan 

 tidigt ' användts såsom svenskt. Franck har i första upplagan af sin 

 bok Surtörne, Surbär, hvartill i andra upplagan fogas Berbrisbär. 

 Tillandz har Berberbär (uppgiften hos E. Fries i Bot. Utfl. 3, att 

 Tillandz skulle använda Surtorn är sålunda oriktig); Talmberg har 

 Surtörne, Rudbeck Surbär, Berberis, Linder endast Berberisbuske. 

 Linné skrifver ^Suecis, Berberis» och har intet provinsnamn. Han 

 följes af Hoffberg, Liljeblad och Retzius, hvilken äfven tillfogar Ber- 

 beritser, samt af Hartman i första upplagan af dennes flora, medan 



