1'26 ARKIV FÖK BOTANIK. BAND 2. N:0 1. 



ban i den femte upjitager Surtürnc såsom släktnamn; i senare upp- 

 lagor ändras detta namn efter E. Fries till Surtorn, men äfveu Ber- 

 berisbuske upptages. Wahlenberg anför både Surtorn och Berberits. 



Surtörne och Surtorn äro väl ursprungligen öfversättningar af 

 tyskarnes Sauerdorn. 



K51. Rainuiculns. Eget är, att man icke kommit till någon 

 enighet i fråga om släktnamnet på hithörande sa vanliga växter. 

 Författarne före Linné ha Smörblomster och Hanefot (det senare efter 

 tj^skan). Linné, som ju icke använde svenska släktnamn, upi)tager 

 svenska namn endast för fj'ra arter, nämligen för Ii. Flammula Ält- 

 gräs, för R. repens Refjagräs, för R. bulbosus SolvilVer för R. acris 

 såsom gemensamt svenskt namn Smörblomster samt åtskilliga provins- 

 namn, af hvilka jag här endast vill anföra Solöga, provinsnamnet i 

 Västergötland. Liljeblad införde såsom svenskt släktnamn det förut 

 icke använda, försvenskade Ranunkel, medan Hartman hade Solögon, 

 likaså äfven K. Fries (Solöga). Nyman använder (Sv. växternas 

 naturhist.) Ranunkel för de båda hvitblomraiga arterna, Möja för de 

 öfriga, men i hans skolflora upi»tagas Hera af de senare såsom Smör- 

 blommor. Lilja har såsom svenskt släktnamn Ranunkel (och Smörört), 

 men af artnamnen äro några själfständiga, däribland Smörblomma för 

 R. acer. Krok och Almquist hade i början Solöga jämte några själf- 

 ständiga artnamn, i senare upplagor Ranunkel, sedan detta upptagits 

 i Landtbruksstyrelsens »normalförteckning ^ där Solöga förklaras olämp- 

 ligt, bland annat emedan namnet kunde föranleda förväxling med för- 

 teckningens Öga {Mijosotis). Namnen i nionde upplagan hos Kr. & 

 A. öfverensstämma med de här upptagna. Lindman liar dels Smör- 

 blomma, dels Ranunkel, men äfven själfständiga artnamn. 



Att Ranunkel skall föredragas af dera, som ifra för ett binärt 

 sammanskrifningssystem, är af språkliga skäl gifvet, ty det lämpar 

 sig bättre än de andra namnen därför. Men det är icke svenskt, 

 och ingen lär väl förneka, att af de i bruk varande svenska namnen 

 är Smörblomma (-blomster) det af den stora allmänheten mest kända 

 och använda. Att det därför bör bibehållas, åtminstone för vissa 

 arter, synes mig uppenbart, om också icke för de hvitblomraiga. Vill 

 man för de gulbloramiga arterna äfven använda Solöga, så är det 

 naturligtvis intet som hindrar detta. Det kan vara intressant nog 

 att anföra de många arter, som af Bromelius upptagas (1694), och 

 af hvilka jag kunnat identifiera flera. Fråusedt Ranunculus Ficaria^ 

 som hos B. går under namnet -äChelidonia minor, Lilla rundbladade 

 Svaleört», må anföras: 



R. pratensis dulcis [= R. auricomus L.?], Sött Smörblomster, 

 Solögon, Hårbloraster, Glitterbloraster; R. prat. erectus acris [^ R. 

 acris L.], Rätt uppväxande ampert eller skarpt Sraörbloraster; 



R. prat. repens liirsiitus [= R. repens L.], Ludet krypande Sraör- 

 bloraster eller krypande Kräkfot raed ludna blad; R.prat. radiceverticilli 

 modo rotunda [= i?, bulbosus L.], Lilla Sraörbloraster med en iökrot; 



R. palustris apii folio Icevis [= R. sceleratvs L.], Vatten Smör- 

 blomster; R. longifoUus palustris minor [= R. Flammula L.], 

 Sraalbladadt Ältegräs, Källelunk, Brännört, Bläsört, Feberört; 



