A. G. NATHORST, SVENSKA VÄXTNAMN. 3. 135 



förekommer redan hos Bromelius), R. crispus Svinskräppa (jämte 

 Svinsyra och Svinrot), R. maritimus Strandskräppa, R. Nemolapa- 

 thum Spritskräppa samt R. ohtiisifoUus Hästskräppa (»i Skåne är 

 den lika så allmän som Hästsyran, och bägge kallas Hästskräppor»). 

 Wahlenberg följer Retzius för de arter, hvilkas svenska namn anföras. 

 Nyman kallar först arterna af gruppen Lapatham för Skräppor, men 

 i sin lilla skolflora låter han detta namn falla och använder i stället 

 namn i förening med -spjuta och -lans: -»Rumex kallades ett slags 

 kastspjut eller pil hos romarne. Somliga arters blad ha nästan sådan 

 skapnad, andra likna mera en lansspets. Vid den största gruppens 

 \_Lapathuin] arter kunde därför de svenska, namnen bestämmas med 

 hänsyn härtill, emedan allmänna sådana saknas. Då smaken hos dessa 

 arter icke är syrlig såsom hos den andra gruppens \_Ac.etosa\, kunna 

 de icke lämpligen kallas Syror». Lilja, som upptager Rumex och 

 Acetosa såsom skilda släkten, har Skräppa såsom svenskt namn för 

 <iet förra. 



Å andra sidan ha Liljeblad, E. Fries, Gosselman, Thedenius m. 

 fl. endast namn i förening med -syra. Fries kan dock sägas gå en 

 medelväg, då han i Kritisk ordbok delar Rumex i två grupper: Egent- 

 liga Syror \_Acetosa'] och Tjerp- eller Skräppesyror \_Lapatliani\. 

 Inför denna olika uppfattning kan man blifva tveksam om huru 

 arterna af den senare gruppen böra benämnas. Mig förefaller det oegent- 

 ligt att kalla dem Syror, h varför jag för min del anser den af Retzius 

 och Wahlenberg hyllade ui)pfattningen riktigast. Ville man strängt 

 följa de äldsta författarne, skulle arterna inom gruppen ifråga kallas 

 Hästsyror, i motsats mot egentliga Syror, men då torde Skräppa vara 

 att föredraga. Det är naturligtvis i ett fall som detta intet som 

 hindrar, att både -syra och -skräppa bibehållas vid sidan af hvarandra. 



Linné hade som bekant särskilt endast få arter af gruppen 

 Lapathum, och det är därföre svårt att bestämma hvilken art, som 

 rätteligen bör kallas Vattensyra. Enligt E. Fries torde dock Linné 

 därmed afsett R. Hi/drolapathum, medan Hästsyra af Fries föres 

 till R. Hippolapathum (nu upptagen såsom R. aquaticus). 



190. Aristoloohia. Heter hos Franck och Rudbeck Hålört, hos Hoff- 

 l3erg, Liljeblad, Hartman o. s. v. Hållrot, medan E. Fries skrifver 

 Hållsrot. 



191. Visouin. Franck har icke enbart Mistel utan Ek-Mistel. 



192. Thesiuni. ;^Härledning oviss», säger E. FrieS om det af 

 Liljeblad använda Spindelört. Troligen finnes ingen härledning alls, 

 såsom ofta är fallet hos af Liljeblad nybildade namn. 



193. Urtica. U. dioica kallas hos Franck och andra äldre 

 författare Stor Nässla, Stor Brännässla, Tordönsnässla, hos Rudbeck 

 äfven blott och bart Nässla. Först Linné använde enbart Brännässla 

 såsom artnamn. 



194. Uliiins. Detta släkte visar, huru liten stadga den svenska 

 nomenklaturen ännu vunnit, äfven i fråga om ett par vanliga träd- 

 slag. De äldre förf., som endast hade en art, betecknade densamma 

 naturligtvis enbart med Alm. När sedermera U. camjjestris och 

 pedunculata tillkommo, erhöll den senare det på Öland brukliga 



