A. G. NATHORST, SVENSKA VÄXTNAMN. 4. 7 



Här har sålunda i ena fallet en art förts från ett släkte 

 till ett annat, redan befintligt, medan i andra fallet en art 

 utbrutits och förts till ett nytt sjäJfständigt släkte. Men 

 fastän de latinska namnen härvid, såsom naturligt är, måst 

 förändras, har Linné i båda fallen låtit de svenska nam- 

 nen förblifva oförändrade, därmed angifvande, att hvarje 

 art bör hafva ett densamma ensamt tillkommande svenskt 

 namn, som förblifver oförändradt, till hvilket släkte arten än 

 må hänföras. 



Men man kan af dessa exempel älven inse, hvarför Linné 

 icke ville upptaga särskilda svenska släktnamn. Hade han 

 på det sätt, som sedan kommit till användning och nu från 

 visst håll påstås vara det rätta, användt sådana, sä hade 

 uppställningen i florans första upplaga blifvit: 



Panicum. Hirs. 

 P. florih. cotigl.-spicatis o. s. v. Hund-hirs. 



Cynosurus. Exing. 

 C. hracteis pennatifidis. Kamb-Exing. 

 C. hracteis integris. Elf-Exing. 

 C. panicula secunda glomerata. Hund-Exing. 



I andra upplagan af floran skulle däremot uppställningen 

 blifvit denna: 



Cynosurus. Exing. 

 Ü. cristatiis. Kamb-Exing. 

 C. coeruhiis. Elf-Exing. 



C. paniceus. Hund-hirs. 

 samt 



Daetylis. [Svenskt släktnamn?] 



D. glomerata. Hund-Exing. 



Det vill med andra ord säga, att under släktet Exing 

 hade kommit en art, hvars namn hade måst förändras, för så 

 vidt den binära nomenklaturen skulle blifvit tillgodosedd. 

 Och likaså hade det svenska namnet för Daetylis glomerata 

 måst ändras, emedan man annars måst antaga, att arten 

 hörde till släktet Exing. Linné insåg naturligtvis de olägen- 

 heter, som på grund af den växlande begränsningen af släk- 

 tena nödvändigt måste uppstå, om för den binära nomenkla- 

 turen afsedda svenska släktnamn särskildt utsattes, och det 



