12 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 2. N:0 8. 



Linnés Fauna svecica ådagalägger sålunda ojäfaktigt, att 

 enligt hans mening en binär nomenklatur för de svenska 

 namnen hvarken var önsklig eller behöflig. Och som zoolo- 

 gerna efter Linné lyckligtvis hyllat samma uppfattning, ha 

 vi i fråga om djurens svenska namn undsluppit den oreda, 

 som gjort sig gällande vid växternas, i fråga om hvilka 

 man dess värre icke följt Linnés föredöme. Att ett och 

 annat af de gamla namnen, såsom ofvan nämndes, blifvit er- 

 satta eller utträngda af andra, strider icke mot det sagda, 

 det är ju endast i enlighet med utvecklingens gång, liksom 

 det är naturligt, att man i de fall, då nybildning af namn 

 ifrågakommer, gärna, där så lämpar sig, använder en binär 

 nomenklatur. Men sådant är något helt annat än att för 

 genomförandet af en dylik hänsynslöst förkasta eller ändra 

 de redan befintliga, goda och häfdvunna namnen. Ty det 

 föreligger ingen giltig anledning, hvarför så skulle ske, och 

 det harmonierar allra minst med Linnés ställning till namn- 

 frågan. Såväl hans flora som fauna bära tvärtom, såsom 

 ofvan visats, otvetydigt vittnesbörd därom, att enligt hans 

 mening bör hvarje art behålla det densamma tillkommande 

 svenska namnet, vare sig detta harmonierar med en binär 

 nomenklatur eller ej. Eller med andra ord, de redan befint- 

 liga svenska namnen få icke förändras till förmån för det 

 ena eller andra systemet, utan hvarje art bör hafva ett den- 

 samma ensamt tillkommande namn, som förblifver oförändradt, 

 till hvilket släkte arten än må hänföras. 



Tryckt den 8 april 1904. 



Stockholm 1904. Kungl. Boktryckeriet. 



