47 



blommor visserligen konstant förekomma, men dock äro till antalet 

 de tvåkönade långt underlägsna, såsom UmbeUiferte, Graminea, 

 Dryas octopetala, Polygonum mmparum etc., samt närmast dikli- 

 nerna de, hos hvilka förhållandet är omvändt, såsom Rieinus com- 

 munis, Saponaria ocymoides och CaUitriche. 



De monoikt och dioikt polygama bilda direkt öfvergång mellan 

 samkönade växter och monoecister; de trioikt mellan samkönade 

 växter och dioecister. Deremot äro direkta öfvergangar mellan mo- 

 noeci och dioeci temligen sparsamma och hos artrika slägten. Bä- 

 som Salix, Carex, till och med hos hela familjer, Cupuliferte, Co- 

 niferm, Cycadeae, är den ena eller andra könsfördelningen norm. 

 Tilltalliga undantag gifvas dock; sä äro dioecister, såsom Myrica 

 Gale, Cannabis sativa-, Mercurialis, Salix (pentandra, cinerea, ni- 

 ark-ans)* stundom enbyggande, monoecister. såsom Carices, stundom 

 tvåbyggande. 



Betrakta vi äter könsfördelningen inom ett och samma slägte, 

 så finna vi ofta, att arter, hvilka tillhöra samma slägte, äro än 

 -amkönade, än skildkönade, såsom hos Valeriana, Mélandrium och 

 Tlumcr; än monoikt, än dioikt skildkönade, såsom hos Urtiea; 

 itu monoikt polygama, än dioikt skildkönade, såsom ho- Gnapha- 

 linm (sensu Linnseano). 



Afven mellan den en- och tvåkönade blomman kan man upp- 

 ställa den mest fullständiga öfvergångsserie. Från bortovaron af 

 hvarje rudiment till andra könet, >;i«>m hos Cucurbitacece, Canna- 

 bis, Cupulifera, Salices, Sagittaria, Caria s, kunna vi genom alla 

 möjliga grader öfvergå till förekomsten af högst utbildade ständar- 

 och pistillrudiinenter, såsom hos både han- och honblomman af Si- 

 lem infläta, Fig. 10 a, b, Rubus Chamcemorus, Fig. 11 a, b, Acer 

 Platanoides, Rhamnus cathartica, Laurine<B, Rhus Toxieodendron, 

 hos hanblomman af Rhodiola rosen, Fig. 11 c, Urtiea dioica och 

 stundom Rumex Acetosella, hos honblomman af Dryas octopetala 

 och Polygonum viviparum. Stundom förekomma skenbara ståndare 

 och pistiller, de förre med anlag till pollenkorn, de senare till ovula. 

 hvilka således knappt kunna skiljas frän verkliga könsorganer, men 



