54 



ega vanligen en inre. färgad krans, h vilken hyser boning samt för- 

 vissnar och attäller. >a snart befruktningen intrader. Till dessa 

 egendomligheter hos de anemutila växterna knnna vi slutligen lägga 

 den. att deras blommor vanligen är<> förenade till ett bladlöst ax, 

 hänge, klase eller vippa, aldrig till blomkorg, tiock. (jvast eller knippe. 

 Alla dessa anordningar, genom bvilka de anemolila växterna 

 skilja sig frän de entomofila, afse att underlätta pollenets öfverfö- 



rande på märket genom 

 vinden. Då vindens rikt- 

 ning alltid är mer eller 

 mindre horizontal, böra 

 sa vid märken som blom- 

 ställning harva sin längd- 

 dimension i vertikalpla- 

 net, hvaremot en motsatt 

 anordning skulle harva 

 varit högst olämplig och 

 i ej ringa grad minskat 

 utsigterna för pollinatio- 

 nen. Ju större utbred- 

 ning en pistills märken 

 harva i vertikalplanet , 

 desto större blifva utsig- 

 terna för densammas be- 

 Fig. lo. 



Fig. 13. Afbildniugar af bloinnior, tillhörande närstående anemofila ocli entomofila räxter; 

 n. // Flantago major, Plumbago europcea (den förre anemotil. den Benare entomofil); c, ä Poterium 

 Sanguisorba, Sanguisorba officlnalit (don förre anemofil, den senare entomofil). Fijrurerna lånade 

 ur Maoih et I)k( ai>nk 'Traité pénérale de Botanique". 



fruktning. Men pollenkornen måste icke allenast komma på mär- 

 kena, de måste äfven qvarhållas; deraf den ojemna ytan hos ane- 

 mofilernas märken. 



Utsigterna för pollination ökas än mera genom den snart sagdt 



oerhörda pollenmassan; vi beböfva blott erinra om FVwws-arteis 



•-vafvelregn-. Rågens och Enens "rök". Del är dock icke nog, att 



