61 



har hos entomofilerna en sådan form och honingen en sådan plats, 

 att insekten derigenom tvingas att intaga ett bestämdt läge och ut- 

 föra vissa rörelser inom blomman, hvilka hafva pollination till följd. 

 I arbetets förre del betraktade vi de speciella anordningarna för 

 könens förening nr morfologisk synpunkt; vi skola nu söka utreda 

 deras fysiologiska betydelse och vilja dä fortgå från mindre till större 

 sannolikhet för homoklin pollination. 



a. Homoklin pollination förhindrad : 



1. Genom diklini. T v en ne insektbesök erfordras för 



h varje pollination. 



Likaså förherrskande vi sägo diklinin vara hos anemofilerna, 



likaså sällsynt är den hos entomohlerna. De enda familjer, hvilkas 

 alla arter hafva uteslutande enkönade blommor, äro Salicinea:, Eu- 

 pkorbiacece, Begoniacece och Gucurbitacea. Förutom dessa hafva 

 vi endast att anmärka de enstaka fall af diklini, som förekomma 

 hos familjer med eljest samkönade arter, såsom hos Orchide(e n (('<<- 

 tasetum), Grassulacea (Bhodiola rosea), Silenacem (Melandrium), 

 ValerianetB (Valeriana dioiea) ni. ti., eller de fall, då växter med 

 till större delen tvakönade blommor äfven konstant förete enkönade. 

 såsom hos många GomposiUe och JJmbeWferce^ eller slutligen mera 

 sällsynta fall af diklini hos arter, hvilka vanligen äro samkönade, 

 såsom hos många Garyophyllacem^ Polygonum viviparum, Rihcs 

 alpinum ni. ti. 



Om en diklin växt skall befruktas genom en insekt, är det na- 

 turligtvis af högsta vigt, att densamme börjar med hanblommorna, 

 för att sedan besöka honblommorna; ginge han i omvänd ordning, 

 kunde ingen pollination försiggå. Eget nog äro äfven hanblommorna 

 hos många diklina entomonler pä något sätt utmärkta framför hon- 

 blommorna. Sä hafva hos Salices hanhängena högre färg och lukt 

 än honhängena, hos GucurMta Pepo, Stratiotes aloides och Sagit- 

 taria sagiUifölia äro hanblommorna upphöjda pä längre skaft än 

 honblommorna; hos Gucumis sativus, Bryonia alba, Valeriana 



