129 



store Blokke, af hvilke kiin faa var Gnejs. Vegetationen her 

 var yderst sparsom, og paa Stenene voksede ingen Laver eller 

 Mosser; i det Hele taget var der liere Ting, der tydede paa, at 

 Elven om Foraaret førte vældige Vandmasser. Morænerne til- 

 højre og -venstre var beklædte med den sædvanlige « maskede« 

 Hedevegetation, hist og her var deres Skrænter ud mod Elven 

 endnu sneklædte. Et Stykke oppe deler Elven sig i flere Arme, 

 af hvilke den sydligste kommer fra den Bræ, her er Tale om. 

 Ved at følge den kom jeg i en Højde af 362 Meter til Bræens 

 Endemoræne, der som en ret stejl Væg strakte sig tværs over 

 Elvlejet. Stenene her var ganske plantetomme, men paa Leret 

 voksede spredt, men dog over et stort Omraade, Funaria arctica^ 

 der jo plejer at være den allerførste Plante paa koldt Moræne- 

 ler; den fremviste Frugter baade fra ifjor og fra iaar. Herfra 

 og 86 Meter opefter var Leret tøet i Overfladen og saa dybt ned, 

 som jeg kunde naa med et Hammerskaft (over en Alen); paa 

 de følgende 64 Meter laa der et tyndt Lag Sne, der fra 

 Havet saa ud som en blank Isklat; Leret, som pletvis stak 

 igennem, var tøet. De følgende 15 Meter var ikke snedækte, 

 men Leret her var frosset og kun pletvis optøet. Her, altsaa 

 i en Højde af 528 Meter, var der en ca. 1 Meter høj Vold af 

 stenblandet Ler, og bag den begyndte Bræens blanke Overflade. 

 Jeg gik saa op paa Bræen, saa langt, saa jeg kunde overse 

 Omgivelserne. Stedet, hvor jeg vendte, laa 648 Meler over 

 Havet og er maaske lidt ovenfor Midten af denne blanke Del 

 af Bræen. Paa Isen laa der flere Steder store Blokke, langs 

 Randene var der talrige lave Morænepartier. 



Alt i alt gjorde Forholdene det sandsynligst, at den gamle 

 Bræ, over hvis Endemoræne jeg gik op, en Tid lang havde 

 trukket sig tilbage, muligvis indeholdt den endnu en Iskærne i 

 ringe Dybde, og at den fra Havet synlige Bræ nu gled ned 

 over den. 



Omtrent parallel med denne Bræ, fra et Højland, der ved 



9 



