235 



Lyngmarken og Engelskmandens-Havn, været nedsænkede. Under 

 denne Sænkning har der næppe været Steder, hvor de kunde 

 holde sig — jeg tænker navnlig paa Orchideerne — og i alt 

 Fald de fleste af dem maa derfor antages at være indvandrede 

 hertil efter denne Landsænkning. 



Endnu vanskeligere bliver det med nogenlimde Sikkerhed 

 at paavise de Veje, som disse sydlige Planter antagelig kan 

 have fulgt, idet de allerfleste ikke alene har maattet passere 

 Disko-Bugt, men ogsaa store Landstrækninger, som ikke synes 

 at byde dem Opholdsvilkaar, f. Eks. Egedesminde-Distrikt. Hvis 

 man antager Indvandring, kan denne derfor ikke være foregaaet 

 Skridt for Skridt, men i temmelig store Spring. 



De aller fleste af de her nævnte Arter har særdeles lette 

 Frø eller Sporer — de er i Listen mærkede med et V — og 

 kan derfor muligvis være førte her op med Vinden. Dermed 

 skal ikke være udelukket, at ikke ogsaa nogle af de andre kan 

 være komne ad samme Vej ; de fleste af de Planter, der fandtes 

 paa Jensens Nunatakker, maa vel uden Tvivl være blæste der 

 hen, og der iblandt var der Planter med Frø og Frugter, som 

 relativt er langt tungere end disse, f. Eks. Cyperaceer, Juncaceer, 

 Gramineer , Caryophyllaceer , Cruciferer , Saxifraga , Potentiler 

 og Ranunkler. En af dem, Foa Jilipes^), var i Forvejen kun 

 kendt fra Østkysten og antages derfor at være ført af Vinden 

 over Indlandsisen. 



Kun et Par af de sydligste Arter, nemlig Comus suedca 

 og Vaccinium Vitis Idaea, kan siges at have Frugter, der er 

 særlig tilpassede til at fortæres og spredes af Fugle, men der- 

 for er ikke udelukket, at nogle af de andre lejlighedsvis for- 

 tæres af Fugle eller kan hænge fast i deres Fjerdragt. 



I nyeste Tid har C. H. Ostenfeld hævdet (Botany of the 



Muligvis ev denne Form dog kun en Varietet af Poa flexuosa, der er 

 almindelig i det nordligste Øst- og Vest-Grønland, sjælden i Syd-Grøn- 

 land. Cfr. Hartz (Medd. om Grl. XVIII, p. 3.51). 



