THEORIN, UNDERSÖKS. AF NÅGRA VÄXTARTERS TRICHOMER. 3 



pa den utbredda bladytan blifvit förvandlade till taggar, en 

 förvandling som Uhlwor.m riktigt påpekar. 



Pa det synnerligast ofvantill skarpt sträfva, stora och 

 mörkgröna bladets yta finner man med lupp små, låga, sköld- 

 formiga, hvitaktiga och något genomskinliga vårtor. Vid 

 starkare förstoring befinnas dessa lågt sköldformiga dynor 

 I »est a af 1, 2 eller några cellétager öfver hvarandra, bland 

 h vilka det nedersta, som är vidast, befinnes vara föga högre 

 än bladytan samt det eller de öfriga stå högre och högre. 

 Inre delen af cellerna i en lägre krets täckes af en yttre del 

 hos cellerna till närmast högre. Midt i denna buckla befinner 

 sig basen till ett af brutet hår, hvilken hårrest till en liten 

 del står ned bland dyncellerna (fig. 8.) Ett sådant hår har 

 ratt mycket förtjockad och genom inlagring af Calciumcar- 

 bonat i densamma mycket skör cellvägg, så att håret vid 

 obetydligaste beröring går af, hvarvid den i dynan kvarsit- 

 tande basstumpen gör, att den berörande handen finner 

 bladytan vara ovanligt skarpt sträf. Fig. 7, som föreställer 

 ett mindre sådant hår, sedt i längdgenomskärning, visar att 

 den näst nedersta härcellens vägg är tjock och strierad samt 

 att från den nedersta cellens sidoväggar cystolithliknande 

 protuberanser stå fram mot det inre (a) och någon gång stöta 

 ihop i cellens midt. Dessa cystolithliknande bildningar äro 

 strierade efter cellens längdriktning. Dyncellerna till ett 

 sådant mindre här äro i sitt inre genomdragna med glesare 

 eller tätare stående strimmor. Äfven cellerna till den i fig. 

 S afbildade dynan, som tillhört ett längre och bredare hår, 

 ha sådana strimmor. Läggas dessa hårbasstumpar med till- 

 hörande dynor i ättika, inträder en liflig gasutveckling. De 

 cystolithliknande protuberanserna i den nedersta hårcellen 

 och det som inmängts i dyncellerna försvinna blott med 

 kvarlämnande af nägra cellväggliknande rester. I den näst 

 nedersta cellens vägg finns det efter ättikans inverkan en 

 bred, tom kanal (fig. 9 a), inåt begränsad af en smal väggdel 

 och utåt af en bredare. 



Ett fullväxt blads skaft och en äldre stam ha sådana 

 taggar som den yngre bladskifvan. Men på de förra ställena 

 finnas ock långa, afbrutna hår, hos hvilka dock det på växt- 

 delen kvarsittande hårstycket är längre och mer flercelligt 

 än motsvarande hårbasstumpar på den gamla, mörkgröna 

 bladskifvan samt har tunnare cellväggar än dessa. Därtill 



