6 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 6. N:0 6. 



21 och 22). som knappt alstra någon sträfhet. Hos Carex 

 montana (1. c. pag. 175) ha flere bland stråets utstjälpta 

 ytceller försetts med klunsar i stället för hvassa spetsar. I 

 »nya Bidrag» 1 (pag. 21) heter det om Agrostis vulgaris att 

 dess bladnervers småtaggar ha en mycket kort och mycket 

 trubbig fri del samt att dess slidor. som kännas glatta, ha 

 mycket små och mycket spridda scabritier. Baldingera arun- 

 dinacea (1. c. pag. 22) har på bladkanten dels trubbiga små- 

 taggar (fig. 28 a), dels rudimentära sådana (fig. 28 b), hvilka 

 senare förekomma i ganska stor mängd. Carex Oederi (1. c. 

 pag. 24) har på bladkanten bland vanliga småtaggar outbil- 

 dade sådana (fig. 26 c och b). Hos Gentiana campestris (1. c. 

 pag. 27) ha stjälkbladens kanter få och svaga scabritier. 

 jämförda med dem, som finnas på rotbladskanterna. Pha- 

 seolus multiflorus (1. c. pag. 28 och 29) har öfre bladytan 

 försedd med sträfhetsalstrande metkrokhår, medan den undre, 

 som ej är sträf, mestadels har rudimentära sådana (jfr fig. 

 11 med fig. 10). I »Tillägg»'- omtalas pag. 14 att trichomerna 

 på foderflikarna hos Viola arvensis likna småtaggarna på 

 bladkanten utan att kunna på grund af sin riktning och sina 

 cellväggars svaghet alstra någon sträfhet. Carex maritima 

 (1. c. pag. 16) har på strået korta och trubbiga småtaggar. 

 Carex riparia (1. c. pag. 16) har på strået småtaggar med 

 mycket kort och i änden trubbigt af rundad fri del. Hos 

 Carex dioica (se nedan) finnas väl vanliga scabritier. men 

 deras mängd är så obetydlig, att växten ändå känns alldeles 

 glatt. 



Nu omtalade ofullkomlighet, den ofullständiga utbildning, 

 till hvilken en del sträfhetsalstrare hos många växtarter 

 hunnit, eller den obetydliga mängd, hvari sträfhetsalstrarna 

 förekomma, kan möjligen tyda på, att dessa växtarter i forn- 

 tiden antingen själfva varit sträfvare eller härstamma från 

 sträfvare former men i en senare tid ej behöft så stor sträfhet 

 utan fått en del af sina sträfhetsalstrare reducerade till obruk- 

 bara vapen eller förminskade till sin mängd (jfr »Trichomerna*. 

 pag. 11). Men den åsyftade ofullkomligheten kan kan&ke eck 

 stå i samband därmed, att ifrågavarande växtarter förr varit 

 mindre sträfva men sedan blifvit sträfvare, utaira att ännu alla 



1 P. G. E. Theoein, »nya Bidrag» till kännedomen om växStrricho- 

 merna (Arkiv för Botanik, Bd. 3. X:o 5). 



1 P. G E. Theokin, »Tillägg* till kännedomen on i räxttrichaaaerna 

 /Arkiv för Botanik. Bd, 4. N:o 18}. 



