4 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND C. N:0 13. 



Schmidt (12 s. 41 — 44) anser, att cellerna utfyllas af ett 

 homogent slem, ur hvilket stärkelse bildas, hvilken dock vid 

 vegetationsperiodens slut återbildas till slem. Cramer m. fl. ] 

 uppfatta slemmet som ett förtjockadt skikt från cellmem- 

 branen. Andra slutligen beskrifva slemmet ej som till- 

 hörande egna celler, utan liggande i intercellularrummen. 



Af äldre undersökningar är Franks (2 s. 161 och följ. 

 sidor) den ojämförligt intressantaste, då han äfven studerat 

 slemmets uppkomst. I yngre celler, säger han, ligger i pro- 

 toplasman en samling af kristaller (oxalat)/ Kring dessa upp- 

 kommer en liten slemdroppe, som tillväxer samt förtränger 

 kärna och protoplasma till cellväggen, där de slutligen ej 

 längre kunna iakttagas. 



Meyer (6 s. 325 och följ. sidor) kommer till från Frank 

 mycket afvikande resultat. Han omtalar visserligen unga 

 celler med en samling kristaller och en liten slemdroppe nära 

 kärnan, men tyckes i hufvudsak fästa af seende vid livad 

 han funnit i äldre utvecklingsstadier. Här träffar han å cell- 

 väggen ett finkornigt plasmaskikt, i hvilket kärnan ligger. 

 Från detta protoplasmaskikt löpa med h varandra anasto- 

 moserande plasmatrådar till en i cellens midt liggande 

 plasmaklump. Denna skulle antagligen äfven omsluta oxalat- 

 kristallerna. Så vidt man kan förstå Meyers skildring och 

 de figurer, han meddelar, skulle sålunda, i likhet med hvad 

 man känner från andra växtgrupper, slemmet ligga i ett 

 maskverk af protoplasma. Till hans åsikter om slemmets 

 struktur skall jag nedan återkomma. 



Hartwick (3) ansluter sig, i hvad som angår slemmets 

 uppkomst, ej till Meyer, utan i hufvudsak till Frank. Äf- 

 ven angående de utbildade slemcellerna afvika dessa, de 

 tvenne senaste undersökningarna öfver saleprötterna, betyd- 

 ligt från hvarandra. 



Då Frank (1 s. 479) erhållit en violettfärgning- af sa- 

 lepslemmet med jod och svafvelsyra, finna Meyer (6 s. 327) 

 och Hartwick (3 s. 571) endast en svag gulfärgning. Den 

 senare drager däraf den slutsatsen, att här förelåge ett pek- 

 tinslem och ej ett cellulosaslem. Mangin (5 s. XLIII), som 

 väl bör anses som den förnämsta auktoriteten på detta om- 



1 Jmfr Hartvvicks litteraturförteckning (3 s. 563). 



2 Jmfr äfven en del nyare handböcker såsom: H. V. Rosendahl, 

 Lärobok i botanik. Stockholm 1903 s. 505. 



