B. LIDFORSS, STUD. OFVER ARTBILDNINGEN HOS SL. RUBUS. 3 



art, skiljes R. insularis F. Aresch. lätt genom frånvaron af 

 glandier i blomställningen, bladens lifligare grönska o. s. v. 

 I Studier I p. 37 anföres, att denna art vid kultur i större 

 skala med pergaminkontrolleradt frö gifvit upphof till två 

 mutationer, en sirlig dvärgform, nära öfverensstämmande med 

 R. villicaulis Koehl. var. parvulus Hülsen, dels en stor, ovan- 

 ligt kraftig form med tjocka, runda läderartade blad, som 

 skulle kunna göra skäl för namnet gigas. Dessa båda former 

 erhöllos af frön, som insamlats år 1902; de kommo upp bland 

 ett stort antal exemplar våren 1903. Ehuru båda formerna 

 utan tvifvel äro att uppfatta som elementära arter, må det 

 dock tills vidare — för att ej öka den redan förut kaotiska 

 nomenklaturen — helt enkelt betecknas som R. insularis 

 Mutation T (gigasformen) och R. insid. Mut. II (dvärgfor- 

 men). 



R. insularis F. Aresch. Mutation I. 



(Tafl. I, Fig. 2— 4J. 



Från hufvudf ormen af viker denna mutation redan genom 

 sin robusta växt, i det att turionerna äro synnerligen kraf- 

 tiga, men vanligen något kortare än hos typisk R. insularis. 

 Liksom bladen och bladskaften äro äfven turionerna starkare 

 håriga; taggarne äro mera koniska och starkare krökta men 

 glesare, än hos moderarten. Bladen äro såväl på turioner 

 som blombärande grenar märkbart tjockare, med djupare och 

 gröfre serratur. Turionbladen äfven på de primära turionerna 

 ofta tretaliga, dock stundom femtaliga, med nästan cirkel rundt 

 uddblad; de enskilda småbladens skaft starkt ludna och vida 

 kortare än hos hufvudf ormen. Blomställningen något glesare, 

 kronbladen bredare än hos R. insularis. Pollen tämligen 

 dåligt, fruktställning märkbart reducerad, i det att ett be- 

 tydligt antal småfrukter förbli outvecklade. 



Utom genom de nu anförda makroskopiskt skönjbara 

 differenserna af viker denna mutation från hufvudarten äfven 

 i anatomiskt hänseende. Ett tvärsnitt genom bladet visar, 

 att såväl palissad- som svampparenkymet är vida mäktigare 

 utveckladt än hos hufvudarten, så att antalet cellrader med 

 2 — 3 öfverstiger det hos typiska solblad af R. insularis före- 

 kommande. Däremot synes epidermis och fibrovasalväfnad 

 ej visa några nämnvärda afvikelser från moderarten. 



