4 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 6. NIO 16. 



Genom sådd af pergaminkontrolleradt frö, som insamlats 

 förliden sommar (1905), har erhållits ett fyrtiotal unga plantor, 

 hvilka genom bladens tjocka, läderartade konsistens och grofva, 

 skarpa serratur till fullo dokumentera sig som typiska afkom- 

 lingar af mutationen. Skillnaden mellan dessa individer och 

 jämnåriga plantor af typisk insularis är så påfallande, att 

 äfven ett i detta hänseende oskoladt öga genast förmår upp- 

 fatta den. Då denna form är morfologiskt väl skild från 

 hufvudarten, och dessutom af allt att döma ger en konstant 

 afkomma, och då vidare dess tillkomst skett under fullt kon- 

 trollerade förhållanden, som uteslutit möjligheten af bastard- 

 befruktning, torde man vara fullt berättigad att uppfatta 

 denna nybildning som en äkta mutation i de Vries' mening. 



R. insularis F. Aresch. Mutation II. 



Då den ofvan omnämnda dvärgformen ännu ej blommat, 

 ehuru den uppnått en ålder af fyra år och dessutom växer 

 på en relativt gynnsam lokal, kan den ej göras till föremål 

 för något utförligare omnämnande. Utom genom sin dvärg- 

 växt, de små bladen och den fina, skarpa serraturen afviker 

 denna form från hufvudarten äfven genom de stundom 7- 

 taliga bladen. Denna karaktär återfinnes normalt hos den 

 utan tvifvel med R. insularis närbesläktade R. polyanthemus 

 Lindeb., och har äfven konstaterats hos ett par mutationer 

 af R. villicaulis Kochl. var. parvulus Hülsen, om hvilka se- 

 nare mera i det följande. 



R. insularis F. Aresch. Mutation III. 



(Tafl. II, Fig. 2—5.) 



Under denna beteckning må i detta samband uppföras 

 en form, hvars härstamning från R. insularis visserligen är 

 fullt säker, men hvars natur af mutation för närvarande ej 

 kan påstås vara exakt bevisad. Såsom redan framhållits i 

 Studier I har vid befruktning af R. insularis med pollen af 

 R. ccesius'Jj. icke erhållits en enda verklig bastard, utan endast 

 8. k. falska bastarder, som fullkomligt öfverensstämma med 

 moderplantan R. insularis, och som, enligt hvad det visat 

 sig, vid kultur ge en fullkomligt konstant afkomma. Bland 



