209 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND Il. w:o 6. 
Det förtjänar att framhållas med hänsyn till här berörda 
punkt, att mina försöksresultat väl harmoniera med de iakt- 
tagelser, som Karıc (I, 81) kunnat göra à andra, vid analoga 
försök använda växter. Om den här resulterande anthocyan- 
bildningen heter det nämligen: »Die Farbe kann sich in Ver- 
suchen nicht nur in den Zellen der anderen Gewebe, sondern 
auch in Epidermiszellen bilden (Allium, Rosa, Veronica, Bellis, 
Canna und Phalaris).»! 
En annan fräga, som, anslutande sig till den förut be- 
handlade och med denna i viss mån redan löst, vid mina 
undersökningar trädde i förgrunden, berörde kloroplasters 
eventuella medverkan vid anthocyansyntesen. Med afseende 
på denna punkt hafva försöken ledt till resultat, hvilka tillåta 
att besvara frågan bestämdt nekande. Genom att till försöks- 
material utvälja ofvan beskrifna panacherade växtformer, å 
hvilkas bladskifvor de albikata fälten kunde frånskiljas från 
de gröna delarna, visades nämligen, att vid sockerkultur äfven 
dessa kloroplastfria växtdelar äga förmåga att utbilda antho- 
cyan. Ur redogörelsen ofvan har framgått, att anthocyan- 
bildning resulterade vid försök med följande panacherade 
försöksväxter: Oplismenus imbecillis, Rumex domesticus, Cornus 
florida, Evonymus radicans och Lonicera brachypoda. Hos Tra- 
descantia Loekensis och Beta vulgaris uteblef emellertid hvarje 
spår till anthocyanfärgning. Några orienterande, men icke 
vidare fullföljda försök, som jag anställt med de variegata bla- 
den afen Funckia-form, sannolikt Funckia albo-marginata Hoox., 
tyda på, att äfven Funckia torde vara att hänföra till de växter, 
som äro ur stånd att vid sockerkultur producera anthocyan. 
Att kloroplasters närvaro icke får anses såsom en för antho- 
cyanbildning nödvändig faktor, synes för öfrigt redan framgå 
ur de förut omnämnda fall, där i mina försök epidermisceller 
visats äga förmåga att utveckla anthocyan. Dock kunna med 
hänsyn till föreliggande fråga försöken med dessa växter icke 
tillerkännas någon bindande kraft, dels emedan hos flera växter 
de epidermala leukoplasterna bevisligen stå på gränsen till 
assimilerande kloroplaster, dels af den anledningen, att ifråga- 
1 Att jag först på detta ställe anfört KATIC's iakttagelser, motiveras 
däraf, att mina här publicerade undersökningar äro i denna punkt fullt 
själfständiga och, såsom ofvan nämnts, redan 1904, innan jag ännu kunde 
äga kännedom om Karıd’s arbeten, hade med afseende på försöksväxten 
Oplismenus imbecillis ledt till resultat, hvarigenom den här berörda frågan 
kunde betraktas som definitivt löst. 
