GERTZ, OM PERSISTERANDE STIPLER HOS FAGUS SILVATICA L. 17 
cm. i längd och 2,5—10 cm. i bredd, med förhållandet mellan 
höjd- och bredd-dimensionerna städse i det närmaste konstant. 
Statistiska undersökningar föreligga häröfver äfven af LUDWIG. 
Det ur Mac Leops siffror beräknade förhållandet mellan 
Fagus-bladens längd och bredd utgör 1,6 : 1. Samma relation 
framgår mellan ifrågavarande dimensioner ur de tal, jag anfört 
i tabellen här ofvan, för så vidt dessa tal afse normala Fagus- 
blad (f. typica). Däremot är bladens bredd förhållandevis 
mindre hos f. curvinervia, i det relationen här blir 2 : 1, i ett fall 
till och med 2,3 : 1. 
Med hänsyn till bladens relativa storlek hos arsskott af 
bok träffas, såsom Kraus (I, 369) framhållit, tvenne fall: 
1) bladstorleken tilltager nedifran och uppat, sa att skottets 
öfversta blad aro störst; 2) bladen tilltaga raskt i storlek fran 
basen uppat och aftaga darefter mot skottspetsen. Hos boken 
kan man iakttaga, att hos dvarggrenar mycket ofta, ehuru 
ingalunda alltid (jämför t. ex. BÖSGEN, I, 52, fig. 30) det första, 
hos langgrenar det andra fallet är regel. En mätningsserie af 
Kraus, afseende bladskifvans längd i mm. längs medelnerven, 
visade t. ex. hos en langgren följande periodicitet: 64—76—90— 
88—80—65—57. [I detta sammanhang bortses tydligen fran de 
absoluta storleksdifferenser, som enligt EBERMAYER äro en följd 
af klimatiska förhållanden, höjden öfver hafvet m. m. (Kraus, 
I; 370; BüscEN I, 53).] 
Undersöka vi den asymmetri, som kommer till uttryck 
vid stipelparens virescens, därigenom att den utåt från skott- 
axeln vända stipeln konstant har vid sin utveckling befordrats, 
sà befinnes denna asymmetri ingalunda gifva efter fór mellan- 
bladsskifvornas ofvan beskrifna oliksidighet. I följande tabell 
har jag sammanställt några mätningar öfver dylika stiplers 
ytstorlek och anfört mina å dessa siffror grundade numeriska 
beräkningar af det belopp, hvarmed yttre stipelskifvan i ytut- 
sträckning öfverstiger den inre. Tabellen visar tydligt, att 
asymmetrien i persisterande stipelpar uppträder till och med 
ännu mera extrem än i mellanbladsskifvorna. Den befordrade 
stipeln har nämligen dubbla utsträckningen af den hämmade, 
hvilket framgår af asymmetrivärdet 1 : 2,02, som erhållits såsom 
medeltal af sex mätningsserier. Asymmetrien i mellanblads- 
skifvan och det tillhörande paret af persisterande stipler är 
uppenbarligen ett utslag af en och samma, i bokbladens orga- 
nisation inneboende utvecklingsegendomlighet. 
Arkiv för botanik. Band 11. N:o 10. 
bo 
