GERTZ, OM PERSISTERANDE STIPLER HOS FAGUS SILVATICA L. 23 
sålunda städse den vänstra (= yttre, i knoppläget öfre) laminar- 
hälften och den vänstra stipeln den största ytutsträckningen, 
å ett högerblad (till höger om nämnda skottaxel befintligt) 
däremot den högra (= yttre, öfre) skifhälften och stipeln detta 
förhållande. Den stipulära asymmetrien utgör sålunda ett 
lika konstant formförhållande som den i mellanbladets oliksi- 
dighet grundade laminära, och liksom denna senare kan den 
stipulära, morfologiskt sedt, förklaras ur härstamningsaxelns 
läge. Oaktadtbladen, betraktade hvart för sig såsom individuella 
bildningar, äro mer eller mindre starkt asymmetriska, förläna 
de nämligen skottsystemet, hvars delar de äro, en viss grad 
af symmetri. Symmetriplanet representeras här af skott- 
axelns vertikala medianplan. Härvid bortses tydligen från 
några i detta samband betydelselösa symmetrirubbningar, som 
betingas af bladens spiralställning, bladskifvornas något väx- 
lande storlek samt skottaxelns mer eller mindre framträdande, 
genom afbruten nutation framkallade sicksackform. Uppfatta 
vi ett mellanblad af bok jämte tillhörande par af persisterande 
stipler såsom partialskifvor i ett sidoställdt parblad, så kunna 
bokens dorsiventrala skottsystem bringas i fullständig öfverens- 
stämmelse med skottsystemet hos exempelvis Robinia, där 
de hvarandra motsvarande, på ömse sidor om det gemensamma 
bladskaftet insererade parbladsskifvorna äro sinsemellan fullt 
symmetriska, men hvarje sådan partialskifva uppträder i för- 
hållande till sin egen medelnerv med starkt asymmetrisk gestalt. 
Det torde sålunda vara uppenbart, att det fall af blad- 
asymmetri, som här funnits representeradt i stipelparens olik- 
sidighet, lättast förklaras, om vi i anslutning till GOEBELS och 
BOSHARTS uppfattning tolka detsamma som ett utslag af skott- 
systemets sträfvan efter totalsymmetri. Om fenomenet verk- 
ligen är att kausalt på detta sätt förklara, därpå kunna likväl 
först framtida undersökningar fälla ett afgörande svar, enär 
inga experimentella data för närvarande föreligga, som tillåta 
verifikation af sagda förklaringsmöjlighet. 
En ytterligare punkt, som vore i behof af utredning, berör 
frågan, huruvida induktionen till omvandling af normala stipler 
till persisterande, mellanbladslika träffar ifrågavarande blad- 
delar redan vid deras anläggning, eller anförda moment först 
i ett senare utvecklingsstadium gör sig gällande. PAULSEN 
(I, 283) synes hylla den uppfattningen, att de persisterande 
