26 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 11. N:o 10. 
vorspringenden Kiel. Die obere Stipula älterer Blatter beschleu- 
nigt ihr Wachsthum, so dass endlich die Breite der oberen Sti- 
pula zu der unteren sich verhält etwa = 1:2. Immer aber 
bleibt diese viel breiter als jene.» (HOFMEISTER, I, 585, 593.) 
Genom undersökning af föreliggande, icke särdeles rikhaltigt 
material (herbarieväxter) fann jag WYDLERS och HOFMEISTERS 
uppgifter i denna punkt bekräftade. Hos skott af Ulmus 
visar sig konstant den stipel, som är insererad på den hämmade 
sidan af bladskifvan, vara kraftigare och bredare än den befor- 
drade sidans. Med afseende på längden synes emellertid hos 
ifrågavarande stipler knappast någon storleksdifferens göra sig 
gällande. 
Förhållandet hos Ulmus tyckes sålunda vara rakt motsatt 
det jag ofvan beskrifvit hos Fagus. Hos det senare släktet 
befinner sig den befordrade bladskifhälften på samma sida 
om medelnerv och bladskaft som den likaledes främjade 
stipeln; hos Ulmus åter visa bladen ifrågavarande delar städse 
fallande på olika sidor om medianlinjen. Under det att hos 
Fagus sålunda den laminära och den stipulära asymmetrien 
sammanfalla med hänsyn till orienteringen, råder hos Ulmus 
alternation häruti. 
Hvad till slut angår den biologiska betydelsen af stipular- 
virescensen hos Fagus silvatica, torde denna med säkerhet ligga 
grundad i förstoringen af det assimilerande systemet. Det fram- 
går af några mätningar, som jag företagit, att det tillskott i yta, 
som genom virescensen kommer det assimilerande mellanbladet 
till godo, för växten representerar en icke obetydlig vinst. 
Ifrågavarande mätningar visade nämligen en ytförstoring af 
det kloroplastfórande systemet med icke mindre än 9,8—11,7, i 
medeltal sålunda 10°%,. Vid dessa beräkningar bortsägs fran 
den mediana hälften af hvarje stipel, då, såsom ofvan nämnts, den 
normala hinnstrukturen här är oförändrad och någon assimila- 
torisk funktion icke förefinnes. Att de persisterande stiplerna 
visa fullt utbildad, enligt Noack (I, 134) rent af isolateral mel- 
lanbladsstruktur med samma anatomiska modifikationer, som 
utmärka solblad och skuggblad, har redan framhållits, och att 
deras relativa assimilationsförmäga icke torde gifva mellanbla- 
dens efter, därom kunde jag öfvertyga mig genom ett försök en 
varm höstdag, då jag med jodprofvet erhöll lika kraftig svart- 
färgning af stipler som af mellanblad, sålunda antydande en i 
