136 ARKIV FOR BOTANIK. BAND Il. w:o ll. 
endast fricans, i ännu mer uddtandade, bredbasiga och spetstoppiga 
ff. hvilka i min svàgers samlingar fran västkusten liksom i LINDSTRÖMS 
Marstrandssamlingar till min högsta förvåning visat sig ófvergà i Alm- 
quistii genom var. kodensis. Artidentitet mellan 3 sa habituellt 
olika och af mig i långt skilda grupper placerade — hvarken fricans 
eller Almquistit hade dock velat riktigt passa där de varit ställda — 
hade jag aldrig kunnat ana. I valet, hvilken af de tre skulle betrak- 
tas som hufvudform, har jag stannat vid Almqwistii ss. den utan 
fråga högst utvecklade, sa mycket hellre, som namnen detruncata och 
fricans endast passa for de formkomplexer, hvarat de blifvit gifna. Ta- 
bula systematica, sid. 13, visar hur jag nu tanker mig sammanhanget 
mellan har omtalade former. 
Sid. 58: *dilatans: Sdml. Värdinge, Sjunda (ERIK ALMQUIST; 
endast ett par buskar funna, de enda i trakten); Nar. Orebrotrakten 
(J. G. Gunnarsson); Vg. vid landsvägen i Falekvarna s:n samt vid 
Alleberg (Erik ALMQUIST; artens västgräns så vidt hittills är kändt).! 
Sid. 60: Det som i ovannämnda Visby-kollektion skiljde *ostro- 
gothica fran *dilatans var: ej så i blåaktigt gående bladfärg, i följd af 
afgjordt svagare pruina-afsöndring; oval bladform med största bredden 
ungefär vid midten, ej som hos dilatans (med sin karakteristiska vidg- 
ning af bladtoppen) redan hos mellanbladen ofvan midten; sågning 
grof, tänderna ej sa uddiga, i stället ofta en smula trubbiga. Allt 
detta har jag sedan funnit konstant hos de för öfrigt mycket växlande 
fina från Ög., Vg., När., Sth.-trakten och Rosl., hvilka jag efter- 
hand lyckats igenkänna som hithörande, särskildt sedan motsvarigheten 
mot vir. *grossidens blifvit mig klar, hvilkens flesta characteristica 
gå igen hos ostrogothica och därigenom ofta varit mig till ledning. 
Variationen är som sagdt särdeles stark, ss. redan framgår af de ar- 
ten väl karakteriserande bilderna 55—57 1. c. Den grunda sågningen, 
som den afbildade östgöta-fn visar och som jag ansåg för arten typisk, 
är en ej vidare vanlig ytterlighet; ff. ännu djupare sågade än Vår- 
dinge-fn i bild 55 torde i själfva verket vara vanligare. Svarast att 
igenkänna har jag funnit de ff., hvilkas bladform närmar sig till af- 
lång, därigenom att bladbredden håller sig n. lika ända till nära basen 
och toppen, hvilka, särdeles den senare, sålunda blifva m. el. m. af- 
trubbade—tvärhuggna; sådana ff. kunna bli ytterligt lika *labrosa, 
skiljbara hufvudsakligen genom tätare tänder med mer böjd rygg, lju- 
sare bladfärg samt kortare och mer hopade taggar. Hit hör det 
mesta af Visby-ffna äfvensom Marssons alcima (med per-; super-al- 
cima anser jag däremot höra till *labrosa) från Og., hvaraf jag nu 
från P. A. Issén erhållit ett utmärkt material; jfr »Skand. ff. af R. 
Afz. s. glf» sid. 97, där den föres till caninella, som emellertid kan 
anses säkert skild genom spetsad bladbas och topp (bladformen där- 
igenom typiskt n. lansettlik), mindre skarpt ljusgrå, något black (ända 
till mörkgrön) bladfärg samt kortare tänder. 
1 Jag trodde mig i en på Koön af A. LINDSTRÖM funnen f. igenkänna 
dilatans, men efter all sannolikhet hör den till *labrosula. 
