JOHN FRÖDIN, KUSTKLIMATETS VÄXTGEOGRAFISKA BETYDELSE. 7 
Plantago maritima, 
Silene maritima, 
Statice Armeria. 
Dessa äro de enda representanterna för den högre strand- 
floran. Fem af arterna tillhöra WARMINGS halofyter och 
en (Statice) hans fakultativa halofyter (68 sid. 293—295). 
Leontodon och Linaria höra till de inlandsväxter, som utan 
svårighet trifvas i litoralzonen. Här saknas alltså en hel del 
af våra vanliga strandformer såsom Chenopodiaceerna, An- 
gelica litoralis, Ligusticum scoticum, Cakile och Crambe; detta 
beror val pa att nämnda arter ej gärna växa pa klippgrund 
utan föredraga löst substrat, hvilket ju dock bar är af allt- 
for ogynnsam beskaffenhet. Att orsaken ar denna, bekraftas 
också af den omständigheten, att de alla anträffas i riklig 
mängd såväl pa Kullens sydsida som längre in vid Skelder- 
viken, dir stranden består af lämpligare material. 
Klippornas Verrucaria-bälte och strandklappret nedanför 
öfversta driftranden äro att anse för olika facies af en och 
samma zon, nämligen det af vågorna och saltvattnet öfver- 
spolade området, som jag därför här nedan kommer att sam- 
manfatta under benämningen öfverspolningszonen. Dess 
gräns uppåt är ganska skarpt markerad. 2 
Annorlunda förhäller det sig med det ofvanför liggande 
bältet, som lämpligen kan kallas öfverstänkningszonen 
(se tafla 1). Den karakteriseras af tvenne för växtlifvet 
mycket viktiga faktorer, de starka hafsvindarna, som här 
spela större roll än i föregäende zon, och stänket af saltvatten 
fran hafvet. Dess gräns inät land är mycket obestämd och 
svar att fastställa. Ty den för kustklimatet mest egenartade 
af dessa båda faktorer är ju det i luften och därmed också 
i marken befintliga från hafvet härstammande saltet. Det 
aftager successivt och kontinuerligt inåt land, men når själf- 
fallet mycket långt från kusten, om än i minimala mängder, 
och detta andra bälte kan därför anses sträcka sig så långt 
inåt fastlandet, som klornatrium i mera än vanlig mängd 
kan spåras 1 växtligheten. — Saltets och vindens inflytande på 
vegetationen ger sig tillkänna på tvenne olika sätt, nämligen 
dels fysiologiskt, i det de ingripa förändrande i växtformernas 
lifsfunktioner och därmed också ofta på deras morfologi, dels 
fysionomiskt, d. v. s. med afseende på vegetationens sam- 
